14 J. G. O. LINNAKSSON. 



exemplar, hos dem alla plan och ornerad med regelbundna, radierande, perlbandslika 

 linier. Små lameller af denna yta lossna stundom, och man finner deras undra sida 

 ornerad på samma sätt som den öfra, lemnande under sig ett aftryck bestående af ra- 

 dierande insänkta linier med punktformiga fördjupningar. Dessa lameller synas alltså 

 vara lemningar efter en öfverklädnad, hvarmed svampen varit försedd, under det att 

 försteningen i öfrigt måhända är en blott afgjutning. Till konsistensen skilja de sig 

 knappast från den vanliga sandstensmassan. Man skulle snarare kunna vänta sig att, i 

 öfverensstämmelse med det vanliga förhållandet, finna en dylik öfverhud på svampens 

 undra sida. Det är derför ej otänkbart, att den sida, hvilken jag här beskrifvit såsom 

 den öfra, i sjelfva verket är den undra, om också försteningens bildningssätt under 

 denna förutsättning blefve svårare att förklara. Den öppning som afbrytcr ornamen- 

 teringen skulle då vara vidhäftningsytan, och svampen således varit fastväxt. Jag har 

 ej funnit något exemplar in situ, och någon slutsats kan således icke dragas af för- 

 steningens naturliga läge. I det inre kan ingen struktur urskiljas. Den generiska 

 ställningen blir derför osäker, äfven om man antager, att den halfklotlika sidan varit 

 den undra, och svampen således fri. Habituelt afviker arten ej obetydligt från de ty- 

 piska arterna af slägtet Astylospongia, men synes ännu mindre kunna förenas med nå- 

 got annat bland de förut beskrifna. Sannolikt skulle den rättast bilda ett eget sliigte, 

 men att nu uppställa ett sådant vore af föga gagn, då inga bestämda slägtkarakterer 

 kunna angifvas. 



Denna art är ej sällsynt vid Lugnas. Stundom finner man exemplar liggande 

 alldeles lösa. De hafva varit inbäddade i skifferlera, hvilken blifvit aflägsnad genom' 

 förvittring. Andra sitta fast i sandstensskifvorna och bilda då vanligen grupper. Vid 

 Stolan fann jag en stenskifva tätt besatt med individer af denna art. Ett löst exem- 

 plar har jag erhållit på Mösseberg. 



CRUZIANA DISPAR Linnarsson. Fig. 17—19. 



Rhysophycus dispar Linsn, Öfvers. af Kongl. Vet. Akad. Förhandl. 1869, p. 353; Geol. Mag. 1869, p. 403. 



Då jag ej förut meddelat några figurer af denna art, har jag nu låtit utföra så- 

 dana, och bifogar äfven en beskrifning, ehuru knappast något nytt är att tillägga till 

 den förra. Arten förekommer under två hufvudformer, en hopdragen, konvex och en 

 horizontelt utbredd. Den förra, väl utvecklad, är äggrund, vidgad mot den ena änden, 

 som kan betraktas såsom den främre. Framom midten aftager utvidgningen oftast, 

 eller till och med upphör. Hela försteningen är delad i två flikar af en longitudinel 

 fåra, som framåt tilltager i vidd och djuplek. Flikarne äro nästan symmetriska, men 

 någon liten olikhet finner man dock ofta. Sin största bredd hafva de på midten. Den 

 longitudinela fårans utvidgning gör, att de framom midten afiägsna sig från hvarandra 

 och .afsmalna, äfven då hela försteningens bredd oafbrutet tilltager. Hvardera fliken 

 bär ett stort antal tättsittande, smala ribbor. Dessa äro sällan fullt tydliga i alla de- 

 lar af samma exemplar, men vid undersökande af ett större antal finner man, att de- 

 ras riktning städse följer en bestämd lag. De äro alltid hopträngda på yttersidorna 



