EOPHYTONSANDSTENEN I VESTERGÖTL AND. 15 



och divergerande inåt. De mellersta ribborna äro vinkelräta mot medellinien, de främre 

 och bakre sneda, men i motsatt riktning. I försteningens bakre del, der den longitudi- 

 nela fåran ännu är helt smal, nå de ända till medellinien. Vanligen synas de der ej 

 motsatta, utan alternerande. Hela försteningens längd är vanligen mellan 50 och 100 

 mm. Bredden är stundom föga mindre än längden, oftast dock blott omkring två 

 tredjedelar af den. Höjden är störst på midten, stundom lika med halfva bredden, 

 men vanligen mindre. Då formen således ej obetydligt vexlar, är det hufvudsakligen 

 ribbornas beskaffenhet och riktning som utmärker arten, men härigenom skiljes den 

 också lätt från alla förut beskrifna, åtminstone om man får döma af de afbildningar, 

 som lemnats. 



Den horizontelt utbredda formen utgöres också af två hälfter, hvardera bestå- 

 ende af en rad smala ribbor; men här äro ribborna raka och belägna i ett plan, och 

 såväl de båda hälfterna som de särskilda ribborna inom samma hälft fullkomligt skiljda 

 från hvarandra, så att endast den regelbundna anordningen utvisar deras inbördes sam- 

 band. Antalet ribbor är mycket vexlande och torde, liksom hela försteningens deraf 

 beroende längd, i sjelfva verket vara obegränsadt. De äro öfverhufvud parallela med 

 hvarandra och nästan vinkelräta mot medellinien, utom då hela försteningen, såsom 

 stundom händer, är lindrigt krökt. Alla ribborna hafva ungefär samma längd, och 

 som de båda hälfterna löpa parallelt med hvarandra, är hela försteningens bredd öfver- 

 allt nästan densamma. Deras vanliga form och storlek kan lättast inhemtas af figuren, 

 Stundom finner man ett eller annat system af mycket långa och smala ribbor, som 

 torde tillhöra en annan art. 



Mellan de båda extrema formerna finnas öfvergångar. Hos den horizontela dra- 

 gas ribborna tillsamman, isynnerhet på sidorna, och samtidigt höja de sig, de mellersta 

 mest. På detta sätt uppkomma mellanformer, som allt mer och mer närma sig till den 

 typiska hopdragna formen. 



Få, om ens några, naturföremål torde hafva föranledt så många olika tolknings- 

 försök som de till detta slägte hörande eller dermed förvandta formerna. Dekay synes 

 vara den förste, som beskrifvit några sådana x ). Hans »Bilobiter» höra nämligen sanno- 

 likt hit. Den hufvudsakligaste invändning, som skulle kunna göras mot ett sådant an- 

 tagande, vore, att han trott sig finna en »undra sida»; ty någon sådan kunde ej finnas 

 bibehållen, om de af honom beskrifna försteningarne haft samma bildningssätt som 

 denna. Dekay tolkar dem som afgjutningar (»casts»J af Cardiumarter, men uppgifver 

 tillika, att andra förmodat dem vara blad af ormbunkar o. s. v. Senare uppställde 

 D'Okbigny slägtet Cruziana 2 ) på grund af två arter från Bolivia och en från Nantes- 

 Bland dessa företer isynnerhet en, C. rugosa, så mycken likhet med Lugnåsförsteningen, 

 att jag ansett mig böra upptaga D'Orbigny's slägtnamn. Han anser Cruziana vara olik- 

 artad med Bilobiterna och tillhöra Artikulaterna, men anvisar den ej någon bestämd 

 plats bland dessa. Vanuxem beskref vid samma tid en art under namnet Fucoides 



*) Note on the Organic Remains, terraed Bilobites, from the Catskill Mountains. Annals of the Lyeeum of 

 Natui-al History of NewYork, Vol. I, 1823, sid. 45, t. V. 



2 ) Voyage dans 1'Amérique méridionale, tome III, 4:e partie, p. 30, t. I, f. 1 — 3; 1842. 



