16 J. G. O. LINNAESSON. 



bilobatus 1 ). Hall bildade för denna och några andra, som det synes, alltför heterogena 

 arter slägtet Rusophycus 2 ) (rättare Rhysophycus), hvilket han, såsom namnet antyder, 

 hänförde till Algerna. Den af Vanuxem beskrifna arten, Hall's Rusophycus bilobatus, 

 är utan allt tvifvel beslägtad med Cruziana dispar. Jag har frångått Hall's slägtnamn 

 såsom dels yngre än D'Orbigny's, dels förutsättande försteningens algartade natur, 

 hvilken är ganska osannolik. Rouault uppställde 1850 slägtet Frcena 3 ), som han för- 

 klarar omfatta Bilobiterna och Cruziana, utan att försöka någon tolkning. Barrande 

 och Verneuil 4 ) omnämna »Bilobiter» från Spanien, hvilka sammanställas med Rhyso- 

 phycus bilobatus och tolkas som hafsväxter. Billings beskrifver en art från Canada 

 under namn af Rusophycus yrenvillensis 5 ). Dawson beskrifver ånyo samma art 6 ) af 

 hvilken han äfven anmärkt den utsträckta formen. Han finner de föregående tolknin- 

 garna otillfredsställande och anser den utsträckta formen för afgjutningen af spår efter 

 en Trilobit, den hopdragna för afgjutningen af en håla, gräfd af denne till skydds- 

 eller hviloplats. Af denna orsak ändrar han slägtnamnet till Rusichnites. Salter anser 

 de arter, som hänförts till Rhysophycus för korta former af slägtet Cruziana, hvilket 

 han hänför till Anneliderna 7 ). — Bland alla dessa tolkningar synes Dawson's vara den 

 minst oantagliga. Vid betraktande af den ittsträckta formen ledes man lätt till tanken 

 på afgjutningar af spår, bildade på samma sätt som de bekanta fotspåren af Chirotheriuw. 

 Vida större svårigheter företer förklaringen af den konvexa formen, isynnerhet då rib- 

 borna äro så regelbundna som hos Cruziana dispar. Deras antal är ofta större än seg- 

 mentens antal hos någon känd Trilobit; eljest skulle man kunna tänka regelbunden- 

 heten vara beroende deraf, att hvarje ribba eller par af ribbor motsvarade ett segment. 

 Oafsedt detta återstår det att förklara deras riktning. 



Cruziana dispar är en af Eophytonsandstenens allmännaste försteningar. Jag har 

 funnit den såväl på Kinnekulle och Billingen som vid Lugnas. 



EOPHYTON LINrWEANUM Torell. 



Eophyton Linnceanum Torell, Bidr. t. Sparagm. geogn. och paleoat., p. 36, t. II. f. 3, t. III, f. 1 — 3. 



Linsn, Öfvers. af K. Vet. Akad. Förhandl. 1869, p. 345, t. VII, f. 3, 4, t. VIII; Geol. 

 Mag. 1869, p. 399, t. XI, f. 3, 4, t. XII. 



Af denna art insamlades sistlidne sommar ett stort antal vackra exemplar, men 

 de gifva inga nya upplysningar om den märkliga försteningens natur. Då jag i den 

 föregående uppsatsen utförligt beskrifvit några väl bibehållna exemplar, med bifogande 

 af omsorgsfullt utförda figurer, synes det derför onödigt att nu ånyo beskrifva och af- 

 bilda den. Den förmodan jag förut uttalat om försteningens bildningssätt, blef nu till— 



x ) Geological Report 1842 (enligt Hall; sjelf har jag ej haft tillfälle att se Vantjxems arbete). 



2 ) Palseontology of NewYork, Vol. II, p. 23. 



3 ) Bull. Soc. GéoL, 2:e Ser., Vol. VII. 



4 ) Bull. Soc. GéoL, 2:e Ser., Vol. XII. 



°) Geological Survey of Canada. Palaeozoic Fossils. Vol. 1^ p. 101. 



6 ) On the Fossils of the genus Rusophycus. Canadian Naturalist and Geologist, Octob. 1864. 



7 ) Bigsby's Thesaurus Siluricus, p. 2. 



