SKANDINAVIENS NEUEOPTEEA. 43 



manland; af Lektor Johanson i Halland och Bohuslän; af Prof. Wahlberg i mellersta 

 Lappland; af Prof. Zetterstedt äfvenledes i Lappland, der den dock enligt hans upp- 

 gift är ganska sällsynt. 



Beskr. Arten liknar mycket de båda föregående och kan synnerligen lätt förblandas med H. humuli. 

 Den är också svårare att genom beskrifning derifrån skilja än genom ögat. Framvingarnes form är likväl 

 mycket annorlunda och en gång af ögat uppfattadt är detta kännetecken af den beskaffenhet, att arten derige- 

 nom genast skiljes från öfriga sina samslägtiugar. Vingame äro nemligen ej långsträckta, såsom hos föregående 

 båda arter, utan mycket bredare och mot spetsen ej småningom afsmalnande, utan från ryggkanten snedt tvära. 

 Deras färg är också mera stötande i gult. Hannens analbihang äro ock till formen mycket olika dem hos H. 

 humuli. Framvingarne glänsande, vattenklara, hvita, med i allmänhet ganska stark gul anstrykning och längs 

 ryggkanten temligen stora, breda, mestadels lefverbruna fläckar, samt i disken otydliga, gråa tvärband längs 

 trappstegsnerverna. De långsgående nerverna, äfvensom tvärnerverna i costalfältet hvitaktiga med glesa, bruna, 

 korta streck. Trappstegsnerverna bruna, allmännast 8 i hvardera raden med tomrum såsom hos föregående; 

 blott 2 tvärnerver vid vingbasen. Tvärnerven, som nära vingbasen utgår från ulnargrenens bakre gren, och som 

 hos H. humuli är svart, försedd med en ramsvart punkt, är hos denna art ofta mycket mörkare brun än de 

 öfriga och försedd med 2:ne mörkbruna punkter. Hannens framvingar sakna likväl ofta nästan all teckning, 

 hvaremot teckningarna hos honan äro merendels skarpt utpreglade. Bakvingarne äro hvita, färglösa. Deras 

 nerver äro också alldeles bleka, men pterostigma något mörkare. Kroppens färg är aldeles lik den hos H. 

 humuli, men grundfärgen är gulare. Hannens analbihang äro breda, långa, nedåt afsmalnande, håriga, concava, 

 trubbiga, i spetsen hela, ej såsom hos föregående arten klufna; i öfre kanten inåtböjda. 



12. HEMEROBIUS LIMBATELLUS Zett. 



Framvingarne aflångt ovala, blekt brungula med mörkare, bred, ofläckad rygg- 

 kant och utkant. Längdnerverna bleka, försedda ined tätstående svartaktiga punkter 

 och streck; vid roten af hvardera subradialgrenen en svartbrun fläck; trappstegsnerverna 

 brunskuggade. Kroppen och ansigtet ockragula. Thorax ofvan på sidorna brun. L. 

 e. vingsp. -ft tum. 



Hemerobius limbatellus Zett., Ins. Lapp. 1050. 10. (secundum sp. orig.) 



Hemerobius punctatus Gözsy, Sitzb. Acad. Wiss. Wien 1852. 346; Brauer, Neur. Austr. 57. 

 Hemerobius variegatus Wallengr., Ofversigt af Kongl. Vet.-Akad. Förhandl. 1863. 21. 5. 

 Hemerobius strigosus var. b. Zett., Ins. Lapp. 1049. 4. 



Anm. I Prof. Zetterstedts typsamling för Ins. Lapp. finnes ej mer än ett exemplar af H. limba- 

 tellus, en hona från Lycksele. Den hörer till denna art och ej till H. fasciatus Gözsy. såsom 

 vi gissade innan vi sett originalexemplaren, hvarföre vi ock i vår afhandling i Förhandlingarne 

 1863 hänförde Zetterstedts art dit. Dessutom finnas under Zetterstedts H. strigosus 

 var. b. en hanne, som hörer hit. Det af Prof. Zetterstedt gifna namnet är det äldsta och 

 bör derföre hafva företrädet framföre det af Gözsy bildade. H. strigosus Zett. kan ej här 

 brukas emedan det hufvudsakligen afser en annan art, ehuru det äfven omfattar denna såsom 

 en varietet deraf. 



Arten är vida kringspridd inom Sverige, men synes ingenstädes vara rätt allmän. 

 Under Maj, Juni och Juli månader har Förf. funnit den i nordöstra Skåne och i Ble- 

 kinge. Prof. Boheman har träffat den i Småland, Westergöthland och vid Stockholm. 

 Prof. Zetterstedt har funnit den i Westerbotten och vid Hernösand, samt i Lappmar- 

 ken vid Lycksele. 



Beskr. Antennerna ockragula med föga märkbara mörkare ringar. Kroppen ljust ockragul. Ansigtet 

 ockragult; kinderna rödbruna. Thorax ofvantill på sidorna brun, så att grundfärgen bildar ett långsgående band. 

 Abdomen mörkare ockragul, stötande i brunt. Fötterna gula; sista tarsleden brunaktig. Framvingarne aflångt 

 ovala, utåt bredare, mot spetsen långsträckt elliptiska; till färgen blekt gulbruna, i utkanten och dorsalkanten 

 mörkare, så att der bildas ett bredare bräm, hvarigenom sjelfva disken liknar en mera genomskinlig spegelfläck. 

 Detta faller isynnerhet i ögat om vingen hålles mot ljuset; likväl är det ej lika starkt uttryckt hos alla indivi- 

 der, utan sådana förekomma, hvilka visa föga spår till detta bräm, och sådana tyckas vara yngre, ej fullmogna. 



