72 H. D. J. WALLEN GREN, 



och i vingarnes inkant andra mycket matta, gråaktiga skuggningar, knapt mörkare än vingmembranen. Teck- 

 ningarne bilda således aldrig några tvärband, ej heller äro vingspetsarne till sin helhet svartbruna. Pterostigma 

 är otydligt, knapt mörkare än vingmembranen. Längdnerverna äro gråbruna, men en del af tvärnerverna bleka. 

 Framvingarnes subcostalnerv träffar costalnerven nära pterostigma. 



Anm. För vidare efterforskning på vår halfö, särdeles i dess alpinska trakter må här intagas en kort 

 beskrifning å en art, som tillhör Europas alptrakter, men ännu ej veterligen blifvit funnen hos oss. 



PANORPA ALPINA Rams. 



Yingarne genomskinliga med grönbrunaktig teint, nästan onäckade eller försedde med några bruna, 

 spridda fläckar och en större dylik innanom och utanom det gulaktiga vingmärket samt antydning till andra så- 

 dana i vingspetsarne. Hannens analbihang räta, afplattade, liniesmala, korta, spetsiga. Framvingarnes subcostal- 

 nerv räcker icke till pterostigma. 



Panorpa alpina Ramb., Neuropt. 330. 4; MLachl., Träns. Ent. Soc. 1869. I. 62. 1. t. 4. f. 1. 

 Panorpa variabilis Brauer, Neur. Austr. p. 35. 



Arten liknar såväl till storlek som färgteckning bland våra arter närmast P. germanica, men skiljes från 

 denna och alla öfriga hittills kända europeiska arter genast derigenom att subcostalnerven på framvingarne icke 

 räcker till pterostigma, utan sammanfaller med costalnerven långt förut eller ungefär midt emellan vingbasen och 

 vingspetsen. Framvingarne hafva nästan inga eller blott högst få, spridda, bruna småfläckar, af hvilka den vid 

 pterostigma är störst. Hannens tredje abdominalsegment är ofvantill i midten af bakre kanten betydligt utdra- 

 get: det sjette är tvärhugget, från basen till spetsen afsmalnande; sjunde oo,h åttonde segmenten äro hvartdera 

 lika långa med det sjette, vid basen smärta, men det förstnämnda har ofvantill en tydlig tuberkel; sista seg- 

 mentet är starkt uppsväldt, nästan klotformigt; tångens klor äro korta. Arten upptäcktes först af Rambur och 

 har sedan blifvit funnen äfven på åtskilliga orter i Tyskland, alltid i bergstrakter, der den stiger ganska högt 

 öfver hafsvtan. 



II. Trib. Boreina. 



Oceller saknas. Vingarne rudimentära, hos hannen liknande sylformiga perga- 

 tnentartade lappar, hos honan tilltryckta, korta lober. Tarsernas klor smärta, enkla, 

 utan tänder. Labialpalperna tvåledade. 



Icke heller af denna grupp eger vår fauna mer än ett slägte: 



Slägtet: B O RE US Late. 



Vingarne rudimentära; hos hannen utgöras de af fyra pergamentartade, sylfor- 

 miga lappar, som äro krökta och på inre sidan sågtandade; hos honan deremot endast 

 af två korta, tilltryckta, fjällika lober, af hvilka en sitter på hvardera sidan af meso- 

 thorax. Oceller inga. Mandiblerna på inre sidan med flera tänder nära spetsen. Max- 

 illerna vid basen sammanvuxna med hakan. Labialpalperna mycket korta, tvåledade, 

 sista leden liten. Abdomen kort och robust; hannens genitalier djupt indragna, men 

 honan med ett långt, treledadt äggläggningsrör. Tarserna med två smärta, enkla klor, 

 utan tänder. Klodynan liten. 



Hithörande djur, som till sin habitus närmast likna föregåenda grupp, skiljas lätt 

 genom sina rudimentära vingar. Vid första påseendet tyckas dessa helt och hållet- 

 saknas, men vid närmare undersökning visa de sig såsom små lober af den olika be- 

 skaffenhet hos könen, som ofvan blifvit angifven. Utom den olikhet mellan könen, som 

 vingrudimenten förete, är spetsen af abdomen hos hannen, som saknar hålltång, krökt 



