18 



på branta bergväggar, hvarjemte en väsencltlig olikhet inträder, om bergsluttningen 1. 

 den branta bergväggen är vänd mot norr eller söder. De norra sidorna äro nemligen 

 i följd af den der rådande större fuktigheten rikare på lafvar än de södra, äfvensom 

 de i flera afsatser afbrutna sluttningarne hafva en ymnigare vegetation än de lodräta, 

 afsatser saknande branterna. 



På solöppna ställen växa isynnerhet: Parmelia physodes, saxatilis, conspersa, cen- 

 trifuga, inc.urva, olivacea, stygia och sorediata, Lecanora tartarea, som dock äfven öfver- 

 går på mossa, atra, badia och polytropa, Lecidea confluens, contigua och fuscoatra, Phi- 

 zocarpon petrceum och geographicum, Buellia atroalba, Aspicilia gibbosa och cinerea, TJr- 

 ceolaria scruposa, Umbilicaria pustulata, Gyrophora polyrhizos och polyphylla samt på af 

 vatten stundom öfversilade ställen var. deusta. I remnor och under framskjutande klipp- 

 kanter träffas Pannaria lanuginosa, Hcematomma coccineum, Lecanora orosthea, Lecanac- 

 tis Dilleniana och någon gång Biatora ludda, Coniocybe furfuracea, Calicium eorynellum 

 och paroicum. Bergsluttningar, som till en del äro betäckta med mossa, hysa Peltigera 

 aphthosa, malacea, polydactyla, canina och horizontalis. hvilka dock mest förekomma vid 

 bergsrötterna och på marken nedanför dessa, Massalongia carnosa, Biatora vernalis och 

 på multnande Racomitrium-tufvor Microglena reducta; Cladonia rangiferina, uncialis, 

 cornucopioides, cornuta, Flörkeana och macrophylla. Ofvanpå bergåsarne, der grundber- 

 get är betäckt med ett mer eller mindre tjockt jordlager, träffas Biatora decolorans och 

 uliginosa, Stereocaulon paschale och tomentosum, Cladonia furcata, pyxidata, degenerans,, 

 gracilis och stundom vertidllata. 



Såsom granitlafvar, ehuru några af dem äfven förekomma på sandsten, kunna för 

 öfrigt anföras: Lecidea tenebrosa, sabuletorum, platycarpa, intumescens, spilota, panceola, 

 Lecanora cenisea, sordida med var. subcarnea, Buellia lepotocline, Biatora, pungens, phcea 

 och coarctata, Placodium saxicolum, Gyrophora hyperborea och proboscidea, Stereocaulon 

 coralloides och nanurn, Pilophorus Fibula, Pyrenopsis granatina, hcematopis och grumuli- 

 fera, Psora Körberi, Biatorina microbotrys, Phizocarpon geminatum, Segestria lectissima, 

 Körberi och chlorotica, Yerrucaria margacea, Aspicilia lacustris, Phylliscum endocarp oides. 



Syenit uppträder i fast klyft blott på högst få ställen och i mycket ringa ut- 

 sträckning, dock träffas den ej så sällsynt i form af spridda flyttblock. Dess lafvegeta- 

 tion är nära öfverensstämmande med granitens, likväl hyser den åtminstone ett par 

 egendomliga arter, nemligen Lecanora epanora och Bacidia turgida. På denna bergart 

 trifvas isynnerhet Pertusaria inquinata, Rinodina milvina, Lecidea confusa, Buellia Dil- 

 benii, ehuru de äfven träffas på granit. — På de ställen, der större qvarzitstockar upp- 

 träda, är lafvegetationen synnerligen torftig, hvilket synes af följande förteckning öfver 

 alla på ett qvarzitberg vid Harje i Hammar anmärkta arter: Aspicilia cinerea, Parmelia 

 saxatilis, omphalodes, physodes, conspersa, incurva, Mougeotii, centrifuga, Physcia coesia, 

 Gyrophora polyphylla var. deusta, Lecidea fuscoatra, Phizocarpon geographicum samt på 

 ett tunnt underlag af multnade lafvar Cetraria glauca och Lecanora tartarea. Denna 

 torftighet synes antyda, att af granitens beståndsdelar qvarzen är för lafvegetationen 

 den minst gynnsamma. 



Kalkstensgruppen bildas af kornig och silurisk kalksten med orsten. I trakter, 

 der dessa bei^garter förherrska, äro de allmännast förekommande stenlafvarne Lecidea, 



