OM NERIKES L AF V E GETA TION. 21 



doinliga för sandstenen äro Acarospora smarqgdula, /? f oveolata, Rinodina exigua var. 

 demissa, Biatorina silvestris, Sarcogyne privigna var. strepsodina, Thelidium pyrenopho 

 rum, Microglena Nericiensis och var. corrosa (vanligen på stenar, bestående af gröfre, 

 rundade eller kantiga qvarzkorn med knapt synligt bindemedel), Coniangium fuscum 

 tillika med Lecidea glabra, Verrucaria muralis, Tomasellia bituminea och Lecothecium 

 corcdlinoides, hvilka dock äfven träffats på kalksten. 



Om således sandstenslafvarne till större delen äro desamma som på granit, äro 

 likväl ej så få för sandstenen egna, under det andra äro gemensamma för denna berg- 

 art och kalkstenen. 



Lafvegetationen på sandåsar är i allmänhet mycket mager, enär de vanliga jord- 

 lafvarne här uppträda endast i förkrympta former. De för dylika lokaler egendomliga 

 arterna inskränka sig till 2:ne, nemligen Cetraria nivalis och cucullata, båda sterila. För 

 öfrigt förekomma isynnerhet på ljung- och mossbeväxta ställen Cladonia uncialis, ran- 

 giferina, furcata, deformis och cornucopioides, Cetraria islandica, Comicularia aculeata 

 samt outvecklade former af Peltigera aphthosa och canina. Vid sidorna af mindre sand- 

 gropar växer Sphyridium byssoides, stundom åtföljd af Buellia srabrosa samt mera säll- 

 synt Pannaria lepidiota och Dermatocarpon Michelii. På mycket blottade ställen der 

 sanden är något blandad med jord och der vegetationen i öfrigt utgöres af Dicranum 

 spurium och en eller annan grästufva, som aldrig hinner till full utveckling, saknas 

 sällan Pannaria hypnorum. Sparsamt förekomma Bryopogon chalybeiforme, Biatora ver- 

 nalis, Bacidia viridescens, Rinodina Conradi, Parmelia physodes, Evernia prunastri, Leca- 

 nora tartarea, Cladonia cariosa, Stereocaulon paschale och mycket sällsynt condensatum, 

 Polychidium muscicola o. s. v. 



III. Nerikes lafyegetation i yissa afseenden jemförd med det öfriga 



Skandinaviens. 



Vårt land är i lichenologiskt afseencle ännu så litet undersökt, att en någorlunda 

 tillförlitlig jemförelse med dess lafvegetation i sin helhet svårligen kan anställas. Detta 

 kan äfven sägas om de närgränsande landskaperna, mellan hvilka och Nerike en jem- 

 förelse äfven af andra skäl ej blifver fullt lämplig. Östergötland, hufvudsakligen kändt 

 genom Stenhammars forskningar, är till arealen vida större och eger dessutom en tem- 

 ligen långsträckt hafskust med tillhörande skärgård, hvilket Nerike saknar. Wester- 

 götland, som i likhet med Östergötland har nyssnämda fördelar" framför Nerike, om ock 

 dess hafskust är af ringa utsträckning, är dessutom ej tillräckligt undersökt, enär blott 

 vissa punkter cleraf, ss. Kinnekulle och Lidköpingstrakten, blifvit något närmare gran- 

 skade. Södermanland är, utom det att det eger en hafsstrandvegetation, nästan allde- 

 les okändt. Om lafvegetationen i Westmanland, hvilket landskap, oaktadt sitt större 

 ytinnehåll, vore i följd af sitt läge inuti landet bäst passande för en jemförelse, kän- 

 ner man så godt som ingenting. Wermland är dels alltför litet bekant i lichenologiskt 

 hänseende, dels åtminstone i vissa trakter af helt annan natur än Nerike, alldenstund 

 det gränsar till Norge och Kölen, så att en jemförelse med detta landskap, äfven om 

 den vore möjlig, blefve föga träffande. 



