BESKR. AF DE PAA FREG. JOSEPHINES EXPEDITION FUNDNE CUMACEER. 21 



med en stork tornformig Fortsats, hvorved den hele Gren faar et dolkformigt Udseende. 

 Disse Vedhaang ere til en vis Grad bevtegelige, idet de kunne udspaerres till Siderne 

 nsesten under en ret Vinkel med Bagkroppen og igjen lasgges tast ind mod det mid- 

 terste Halevedhseng. I sidste Bagkropssegment bemaarkes ogsaa (cfr. Fig. 39) flere 

 staarke Muskelbundter at begive sig fra Midtlinien skraat udad til Basis af clisse Ved- 

 hasng. Ogsaa Grenene have med Basaldelen en bevasgelig Articulation og kunne tem- 

 melig stserkt udspaerres fra hinauden og igjen lasgges taet sammen. I Förbindelse med det 

 midterste Halevedhamg fungere begge disse Vedhamg som et Slags Springredskab, som 

 Dyret ofte betjener sig af til at bevsege sig frem mellera Mudret eller andre Gjenstande. 



Det midterste Halevedhamg (Fig. 29 a, Fig. 30 etc.), der egentlig forestiller sidste 

 Bagkropssegment, er hos nservaerende Slaegt altid vel udviklet og altid lamgere end 

 det foregaaende Segment, med hvilket det som det synes er ubeva?geligt förbunden. 

 Man kan paa det adskille et mere eller mindre tydeligt udviklet basalt Parti af cylin- 

 drisk Form, der i sig optager Endedelen af Tarmcanalen og en stasrkt afsmalnende 

 mere eller mindre stasrkt forlai-no-et dolkformio- Endedel. Ved Gramdsen mellem bego- e 

 findes paa den ventrale Side en spaltformig af en tynd Hud omgiven Aabning (Fig. 

 30 a), som er Analaabningen. Det basale Parti er i Regelen fuldkommen glat uden 

 Torner eller Börster; dei*imod er Endedelen naesten constant paa hver Side bevaabnet 

 med et större eller mindre Antal skarpe Torner og har altid paa Spidsen 2 ialminde- 

 lighed noget större divergerende Torner. 



De fuldt udviklede Hanner (Fig. 3 — 4) vise ialmindelighed et fra Hunnerne meget 

 afvigende Udseende og ere ogsaa tidligere altid beskrevne som egne Arter, idet man 

 ikke har kunnet henföre dem til deres respective Hunner. De af Kröyer beskrevne 

 2 Arter Cuma angulata og C. brevirostris ere saaledes utvivlsomt de fuldt udviklede 

 Hanner til respective Diastylis Raihkii og D. Edwardsii, begge ligeledes af Kröyer 

 beskrevne. 



Kropsformen er idethele (cfr. Fig. 3 — 4) betydelig slankere og mere langstrakt 

 end hos Hunnerne. De frie Forkropssegmenter ere forholdsvis mindre udviklede og 

 ialmindelighed tilsammen neppe halvt saa länge som Rygskjoldet; deres Epimerer ere 

 jevnere tilrundede samt mere udstaaende til Siderne, og paa sidste Forkropssegment 

 ere Sidefortsatserne ialmindelighed uddragne til skarpe dolkformige Spidser. Rygskjoldet 

 viser ofte et temmelig forandret Udseende, idet de forskjellige tornformige Fremrag- 

 ninger, der hos visse Arter udmaärke dette hos Hunnerne, ialmindelighed ere mere eller 

 mindre forsvundne eller kun meget svagt antydede. Ofte viser ogsaa Rostrum en noget 

 afvigende Form, og Rygskjoldets Sidekanter umiddelbart bag dette er i Regelen meget 

 stserkt udstaaende til Siderne, undertiden dannende ligesom en sserskilt Lob. Bag- 

 kroppen er stasrkere udviklet og ofte udmagrket fra samme hos Hunnerne ved en eien- 

 doramelig Tornbevaabning af deres 4 eller 5 förste Segmenter. Endnu flere Uligheder 

 vil man finde i Kroppens forskjellige Vedhamg. 



De övre Antenner (Fig. 31, Fig. 41 a 1 ) ere af noget plumpere Form, idet Pedun- 

 kelens 2 ydre Led ere tykkere og offe vise et fra samme hos Hunnen noget afvigende 

 Lagngdeforhold. Svöberne ere staerkere forlaengede og delte i et större Antal Led. 

 Den övre eller ydre bestaar nemlig af 6, den nedre eller indre af 4 Led, hvoraf det 



