4 K. A. HOLMGREN, 



hållet infördes i muttern, vanställdes ej heller konduktorns sferiska form af något le- 

 dande ntsprång. 



I de nya försöken begagnades ej större höjd än en meter öfver öppningen på 

 takåsen. Detta skedde dels för att utan större fel kunna anse elektrometerns ladd- 

 ningar vara proportionera med utslagen, dels emedan elektrometern, ehuru väsendtligen 

 förbättrad, hade visat sig alltför hastigt göra märkbara elektricitetsförluster, när han i 

 mindre gynnsam väderlek var starkare laddad. Deremot ansåg jag det vara ändamåls- 

 enligt att taga något större afstånd än förut mellan sferens olika höjdställningar, på 

 det att de motsvarande utslagen skulle bestämdare skilja sig från hvarandra. Af dessa 

 skäl stanna försöksserierna med observationer för tre höjder. 



För att åstadkomma en noggrannare uppskattning af utslagen ställdes afiäsnings- 

 skalan nu på större afstånd — 60 centimer — från elektrometerns spegel. 



En annan — och tillika kanske den svåraste — olägenheten var att elektrometern 

 alltför ofullständigt mottog observations-sferens laddningar, när dessa voro större. Den 

 elektricitetsmängd, som den störste sferen efter beröring med elektrometern hade qvar, 

 kunde någon gång uppgå ända till en femtedel af hela den ursprungliga laddningen. 

 Tyvärr egde jag ej på landet medel att undanrödja denna olägenhet '), utan måste jag 

 inskränka mig till att söka minska hennes inflytande på bestämningarna 2 ). Detta ansåg 

 jag kunna ske genom successiv urladdning på följande sätt. Den sfer, hvars laddning 

 skulle bestämmas, sattes i beröring med elektrometern, utslaget aflästes och elektrome- 

 tern urladdades; derpå berördes elektrometern ånyo med sferen och det dervid upp- 

 kommande mindre utslaget aflästes, o. s. v. De så uppkomna utslagens summa ansågs 

 beteckna sferens hela ursprungliga laddning. Ungefär 70 skaldelars utslag vid första 

 afläsningen visade sig beteckna den gräns, ofvan hvilken en tredje urladdning var be- 

 höflig. Men att i de fall, der utslagen öfverskredo denna gräns, likväl använda tre 

 urladdningar, måste anses vanskligt på grund af det fel, som vidlåder alla elektrome- 

 triska inrättningar, nemligen att de ej behålla sitt elektriska tillstånd oförändradt. Det 

 åtgick naturligtvis en viss tid för afläsning och elektrometerns derpå följande urladd- 

 ning. Härunder förändrades tvifvelsutan den elektricitetsmängd, som genom en följande 

 afläsning borde bestämmas. Fördenskull inskränkte jag mig alltid till två afläsningar. 

 För att likväl i någon mån söka i räkningen upptaga den från direkt afläsning uteslutna 

 elektricitetsmängden, lade jag till summan af de utslag, som öfverstego ofvannämnda 

 gräns, tredje proportionalen till första och andra afiäsningens tal. Några direkta försök 

 visade ock att detta uppskattningssätt var antagligt. 



Luftströmmar i elektrometern äro vid alla noggrannare bestämningar mycket be- 

 svärliga. Deras närvaro, åtminstone då de äro starkare, gifver sig tillkänna genom 

 nålens ryckvisa rörelse fram och åter omkring oregelbundet vexlande jemnvigtslägen. 

 Denna olägenhet var svår att undgå i ett skjul, genom hvars springor solstrålarne än 



') T. ex. genom att med elektrometern förena en ihålig konduktör med så stor öppning, att observations- 

 sferen i henne kunde helt och hållet införas. 



2 ) Att låta bestämningarna bero vid uppmätning af blott den första urladdningen till elektrometern, var så 

 mycket mindre tillåtligt som sfererne ej voro lika stora; hvadan formen på den konduktör, öfver hvilken 

 elektriciteten utbredde sig, när sferen låg an mot elektrometern, vexlade från sfer till sfer. 



