OM ELEKTRICITETEN SOM KOSMISK KRAFT. 5 



här än der inträngde. Jag antecknade ej de observationer, vid hvilka närvaron af 

 luftströmmar var påtaglig. 



Slutligen har jag noggrannare bestämt de använde sferernes radier. Dervid 

 visade sig att olika tvärlinier för en och samme konduktör kunde skilja sig från hvar- 

 andra på en hel millimeter. I det följande angifna värden äro härledda ur medeltalet 

 af hvarje konduktörs största och minsta tvärlinea. 



Det bör måhända vara sagdt — hvad som eljest i sig sjelf är klart - - att, nem- 

 ligen, undersökningar af förevarande slag, hvilka för hvarje serie fordra en tid af åt- 

 minstone en eller två timmar, förutsätta att de meteorologiska förhållanden, som kunna 

 verka störande på observationerna, för att icke nämna den s. k. atmosferiska elektrici- 

 teten sjelf, förblifva oförändrade under hela observationstiden. På luftens fuktighets- 

 tillstånd har jag alltid fästat afseende vid valet af observationsstunder. Af några andra 

 atmosferiska förhållanden — ined undantag naturligtvis af åskväder — har jag ej ännu 

 kunnat spåra någon inverkan på observationernas lagbundenhet. 



3. I sammanhang med den teoretiska härledningen af equationen U = aH -\- b 

 berördes i slutet af förra uppsatsen frågan om det sätt, hvarpå r borde ingå i a och b. 

 Genom ett förbiseende blef likväl en equation (13 b) felaktig; och deraf förleddes jag 

 att gifva för stor öfvervigt åt vissa observationer i de försöksserier, som i stycket N:o 

 35 upptagas. Härledningen af equationen (12) i stycket N:o 34 fordrar nemligen, att 

 den storhet, som under beteckningen y der infördes, icke är konstant utan i sjelfva 

 verket omvändt proportionel mot den begagnade sferens radie. Deraf följer att equa- 

 tionen (13 b) rätteligen bör vara — j- Detta framgår af sambandet mellan stor- 

 heterna h och H. 



Jag tillåter mig att här något annorlunda formulera härledningen af den equa- 

 tion, som denne uppsats afhandlar. 



Mina observationer gifva l ), att de elektriska företeelserna, redan på obetydlig 

 höjd ofvan jordytans ojemnheter, äro sådana, som de skulle vara, om de härrörde från 

 ett, öfver en stor sferisk yta jemnt fördeladt, elektriskt agens. Om man fördenskull 

 utgår från det antagandet, att det är jordytans elektricitet, från hvilken företeelserna 

 leda sitt ursprung, bör man i beräkningen kunna ersätta jorden i hennes faktiskt gifna 

 skick med en stor sfer af radien R, öfver hvars yta jordens mängd Q af negativ elek- 

 tricitet är jemnt fördelad. Elektriska tätheten hos denne fingerade sfer blifver då 

 T ' = j^jp. Låt nu medelpunkten till en i jemförelse med jorden oändligt liten sferisk 



konduktör med radien r befinna sig på afståndet h utanför nyssnämnda sfers yta och 

 låt de båda sfererne vara förbundne medelst en mycket fin metalltråd. Afståndet 

 mellan deras medelpunkter är då B -f- h. Med dessa antaganden härledes på det sätt, 

 som i föregående uppsats angifves, uttrycket 



U=4nTrh (I) 



i hvilket U betecknar clen elektricitetsmängd, som den mindre sferen upptager från 

 den oändligt större. 



T ) Jfr föregående uppsats, styckena N:o 17 och N.-o 21 samt N:is 25 — 27. 



