OM ELEKTRICITETEN SOM KOSMISK KRAFT. 9 



En större öfverensstämmelse mellan observationer, soui borde vara identiska, än 

 den som föregående Tab. I anger, har det hittills icke lyckats mig att åstadkomma. 

 Jag säger afsigtligen "åstadkomma", ty äfven sista sommarens iakttagelser hafva styrkt 

 mig i den åsigt, på grund af hvilken olikheterna mellan nyssberörda storheter i mina 

 försök icke skulle härröra från några täta vexlingar i den elektriska kraften sjelf, utan 

 i stället bero af ännu befintliga instrumentalfel. Ännu är ingen tillförlitlig metod 

 funnen att hålla räkning på alla de förvillande inflytelser, som bero deraf, att hvarje 

 ämne är mottagligt för elektrisk inverkan: en gång går elektricitet förlorad för mät- 

 ningen, en annan adderar sig efterverkan af en föregående laddning till den efterföljande, 

 o. s. v. En jemförelse mellan Tab. I och Tab. II visar, huru en skenbar vexling i den 

 elektriska kraftens styrka kan hafva sin upprinnelse uti instrumentalfel. Såsom jag 

 angifvit, var instrumentet mindre pålitligt vid sednare serien än vid den förra. Deraf 

 bära ock serierna spår: högst sannolikt är t. ex. den vid sednare serien - — som ofvan 

 nämndt är — tillsatte isolatorn skulden till att för r-„ observationerna u\, u!' 2 och u' s 

 blifvit för små. I den sednare serien går ock största skilnaden mellan två observationer, 

 som borde vara identiska, upp ända till 23 procent af deras aritmetiska medium, i 

 den förra deremot högst till 12 procent; och till och med detta blott i ett par fall. 

 Emellertid äro således mina försök långt ifrån felfria. Det oaktadt och fastän jag 

 tillåtit mig att taga aritmetiska mediet af så olikstora qvantiteter, som u och u" i den 

 sednare serien ofta äro, torde det dock icke kunna misskännas, att försöken i sin helhet 

 ådagalägga tillvaron af den lag, som innehålles i uttrycket U = r{aH -f- fi). 



Åtminstone för de ringa höjder, som mina försök omfatta, och ofvan observa- 

 tionsställets närmaste ojemnheter belägna punkter torde det således vara bevisadt, att 

 en sferisk konduktör, som medelst en fin tråd sättes i elektriskt ledande för- 

 bindelse med. jorden på olika höjder öfver hennes yta, upptager en elektrici- 

 tetsmängd, som är direkt proportionel l:o med sferens radie och 2:o med 

 sfer.ens höjd öfver en viss punkt. 



Genom det första momentet bekräftas således med direkta försök ett förhållande, 

 som teorien angifver, vare sig att det elektriska agenset tankes förlagdt till jordytan 

 eller atmosferen. Att en sådan öfverensstämmelse mellan teori och försök på detta 

 område blifvit uppvisad torde icke sakna sitt intresse. Deraf ådagalägges — måhända 

 för första gången — att teoretiskt härledda lagar för den s. k. atmosferiska elektrici- 

 teten verkligen kunna med elektrometriska bestämningar kontrolleras, och att således 

 hithörande företeelser icke äro så obestämbara som vanligen antages. Och den stad- 

 fästade lagen visar, huru elektrometriska bestämningar öfver ifrågavarande företeelser 

 kunna, om de blifvit utförda med sferer af olika storlek, jemföras med hvarandra. 



Det sednare momentet, hvilket sammanfaller med resultatet i stycket N:o 22 af 

 förra uppsatsen, hänvisar, såsom i styckena N:o 32 — N:o 34 utvecklades, till ett för 

 de normala företeelserna bestämmande agens af negativ elektricitet, som måste anses 

 befintligt i jordytans omedelbara närhet. Det öfverensstämmer således ej med resultatet 

 af mina undersökningar att med namnet "atmosferiska elektriciteten" beteckna de krafter, 

 som gifva upphofvet till de alldagliga elektriska företeelserna vid jordytan. För att 



K. Vet. Akad. Harull. B. 9. N:o 15. '" 



