KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 14. N:0 3. 19 



vi måste sluta att detta regelbundet har varit fallet hos den lefvande växten, ehuru 

 det hos de fossila bladen ej alltid kan iakttagas. Såsom regel kan äfven uppställas, 

 att hos spetsen af småbladet är denna tandning tydligast utbildad. Det är intressant, 

 att jemföra denna olikhet i afseende säväl till småbladets nervering som tandning med 

 förhållandet hos en af våra svenska nulefvande ormbunkar, Osmunda. Hos denna är 

 nämligen äfven nerveringen starkast utvecklad i småbladets bakre del, som dock här 

 är fullt ut lika stor som den främre delen om ej större. Nervförgreningen visar lik- 

 nande oregelbundenheter som hos Cladoplebis, och småbladets tandning är betydligt 

 olika utvecklad, än långs hela kanten, än blott vid spetsen. Ännu större habituel 

 likhet är rådande mellan vår växt och Todea africana. Den gemensamma bladstjelken 

 hos Cladophlebis s} 7 nes hafva varit plattad och visar blott en obetydlig ej alltid märkbar 

 fåra långs midten, som deremot skall vara mera tydlig hos Cladophlebis Rösserti. 

 Stjelken är ofta försedd med små knölar. Parbladen äro hvarandra mer eller mindre 

 motsatta, de öfversta alternerande. En abnorm form hos småbladen förtjenar om- 

 nämnas, emedan den kan ge anledning till misstag, om ett dylikt småblad förekommer 

 ensamt. I stället för den vanliga aflånga formen är det rundadt, bredare än långt 

 (Tab. I fig. 5). 



Brongniarts Pecopteris nebbensis anföres hafva hela småblad. Att jag det oaktadt 

 ej tvekat hänföra Pålsjöformen till samma art beror derpå, att såsom ofvan är omnämndt 

 måste exemplaren vara särdelas väl bevarade för att tandningen skall synas. Men för- 

 öfrigt är öfverensstämmelsen stor, såväl med afseende på småbladens form som nervernas 

 riktning. Visserligen framställas sidonerverna såsom blott en gång delade, men de båda 

 första på bakre sidan stå så nära hvarandra, att de mycket väl kunna tänkas vara verk- 

 ligen sammanhängande. Från Cladophlebis Rösserti Presl sp. skiljes arten genom blad- 

 stjelken, som ej är så djupt fårad genom de två gånger förgrenade sidonerverna åtmin- 

 stone på bakre sidan, genom de mera tättstående hvarandra nästan berörande parbladen, 

 genom småbladens tandning. Då Schenk särskildt omnämner 1 ), att nämnde art före- 

 kommer särdeles väl bevarad, med sjelfva den förkolade bladsubstansen bibehållen, så 

 synes det ej gerna möjligt, att en tandning hos småbladen kunnat vara förhanden utan 

 att uppmärksammas; detsamma gäller om nerveringen. Cladophlebis nebbensis Brongn. 

 kan sägas vara en förelöpare till Scarboroughoolitens Cladophlebis denticulata Brongn., 

 hos hvilken art, på samma gång som nerveringen är enklare än hos öfrige oolitarter 

 af slägtet, småbladen äro ännu tydligare tandade. 



Förekomst. Cladophlebis nebbensis Brongn. anföres af Brongniart från Born- 

 holm. Vid Pålsjö synes den hufvudsakligen förekomma i ett visst tunnt lager hvilket 

 till största delen är uppfyldt med lemningar af denna växt. Annars är den derstädes 

 temligen sällsynt. 



Förklaring öfver figurerna. Tab. II fig. 1. Cladophlebis nebbensis Brongn. 

 visande 6 mer eller mindre fullständiga parblad samt flikar af ett sjunde. Äfven synes 

 en clel af den fårade gemensamma stjelken. Genom misstag af lithografen har på planenen 

 öfre delen blifvit skild från den nedre; de böra tänkas i omedelbar fortsättning. Tand- 



') 1. c. pag. 51. 



