38 A. G. NATHOIiST, BIDRAG TILL SVEFJGES FOSSILA FLORA. 



böra framhållas, att Anoinozomites inconstans Gp. sp. — äfven en rätisk cycadé — 

 visar nära nog en liknande föränderlighet, samt att Schimpers eget 3'ttrande om denna 

 växt (1. c. II pag. 140): »ressemble beaucoup au Nilssonia polymorpha», ej just harmo- 

 niera med det först anförda yttrandet, att liknande föränderlighet ej träffas bland cyca- 

 deerne. 



Till de sorilika bildningarne skola vi nedan återkomma och vilja i stället nu 

 sysselsätta oss ined bladens nervering, som ända hittils icke varit rätt uppfattad. 



De äldsta författarne, Brongniart, Hisinger in. fl. ända till Schenk, beskrifva 

 växten såsom försedd med omvexlande starkare och svagare nerver. Man kan ej så 

 mycket förundra sig öfver denna uppfattning, då de förut beskrifna Nilssonierna funnits 

 vid Hör i sandsten, som ej visar annat än aftrycken af bladen och till och med dessa 

 ej alltid nog tydliga för säker iakttagelse af finare detaljer. Helt annat är förhållandet 

 med Nilssonia polymorpha, som i Frankens rätiska lager förekommer i lerskiffer eller 

 skifferlera så väl bevarad, att mikroskopiska preparater af sjelfva bladsubstansen kunnat 

 erhållas. Schenk, som så grundligt studerat nämnde lagers växter, kommer med af- 

 seende på Nilssonia till den slutsatsen, att den fordna uppgiften om starkare och svagare 

 nerver hos denna växt beror på missuppfattning, i det att d. s. k. starkare nerverne äro 

 veck i bladmassan samt föreningslinien mellan tvenne blad-flikar. De egentliga ner- 

 verna, säger Schenk, äro deremot jemnstarka, sinsemellan parallela. Om de äro enkla 

 säger han sig ej kunnat afgöra, emedan han ej kunnat se huru de utträdt ur rachis ; 

 särskildt framhålles, att de äro starkare framträdande på undersidan. 



Schimper motsäger sig sjelf rörande nerveringen af Nilssonia; i diagnosen af slägtet 

 heter det visserligen (1. c. I pag. 488), att nerverne äro jemnstarka och odelade, men 

 under Pterozamites (II pag. 145) anföres vid tal om skilnaden från Nilssonia, att hos 

 denna senare vexla starkare nerver med svagare (»et des nervures plus épaisses alter- 

 nent avec des nervures moins épaisses»). Saporta (1. c. II pag. 43) säger äfven, att 

 såväl starkare som svagare nerver förekomma (»nervures simples, longitudinales, plus 

 fortes et plus faibles entremélées»). 



De väl bevarade exemplaren af Nilssonia polymorpha från Pålsjö lemna ändtligen 

 uppslag huru med nerveringen förhåller sig, på samma gång som de visa, att bladen 

 blott undantagsvis äro så väl bevarade, att de verkliga nerverna blifva iakttagbara. 

 Det vanliga bevaringstillståndet hos bladen visar dem försedda med ungefär en half 

 millimeter breda, mot medelnervens riktning vinkelrätt fortlöpande lister, skilda genom 

 ungefär lika breda fåror. Dessa lister äro de äldre författarnes »svagare nerver», eller 

 enligt Schenk de verkliga nerverna. I de fall då sjelfva bladsubstansen ännu är be- 

 varad skall man dock med tillhjelp af förstoring kunna iakttaga, att i de nämnda fårorna 

 fortlöpa de verkliga nerverna, som äro ytterst fina. Detta är isynnerhet tydligt då 

 äfven bladsubstansen öfver medelnerven (rachis) finnes qvar. I detta fall (Tab. VIII 

 fig. 9) skall man finna, att långs midten af den bredare fåra, som motsvarar den på 

 undersidan starkt framträdande rachis, fortlöper en ytterst fin dylik, och på ömse 

 sidor om denna, alternerande eller motsatta, utträda de enkla nerverna nästan rät- 

 vinkligt, hvarefter de begifva sig mot de redan omtalta sidofårorna, i hvilka de sedan 

 fortlöpa till bladkanten. Hvarken dessa sidofåror eller upphöjningarne dem emellan 



