46 A. G. NATHORST, BIDRAG TILL SVERIGES EOSSILA FLORA. 



af en rundad snedt triangulär form, hvilkas kant är betydligt förtjockad. Något nedom 

 midten delar sig rachis och utsänder snedt uppåt på ena sidan en gren, hvars rachis 

 uppåt blir alltmera vingad — liknande basen af smärre blad af föregående. Dock torde 

 kunna ifrågaättas, om det är en verklig gren eller om ej snarare rachis klyfts af en eller 

 annan yttre anledning. Rachis sjelf är nedanför delningen försedd med en smal list 

 långs midten, på grenen är den deremot fårad. Ett par bladflikar visa antydning till 

 nerver, på de flesta synas ej spår till sådana. Bredvid detta exemplar ligger en Nils- 

 sonia med starkt omslagen och derföre skenbart förtjockad bladkant. Det beskrifna 

 exemplaret liknar mycket nedre delen af Schenks figur öfver Pterophyllum marginatum. 

 Det andra exemplaret (fig. 2) är till alla delar större. De öfre flikarne erinra genom 

 sin form om föregående, de nedre äro mera runda, nederst nästan rektangulära, ett par 

 till och med bredare än långa. Till formen liknar detta exemplar i högsta grad före- 

 gående art. Bladflikarnes kant är ej heller så förtjockad som hos det förra, en af de 

 nedersta tyckes till och med sakna den. Rachis har ställvis knölar såsom hos före- 

 gående art, nerver äro ej heller på detta exemplar iakttagbara. Det tredje exemplaret, 

 (fig. 3) har flikarne än bredare. 



I strid mot Schenks uttalande, att intet talar för att den förtjockade kanten hos 

 bladen skulle vara beroende af dennas omböjning, måste jag uttala mig för denna åsigt, 

 om den också icke för närvarande kan bevisas. I så fall skulle växten vara en på 

 nämnde sätt uppkommen form af föregående art. Härför talar bladens yttre form hos 

 båda, som är ytterst liknande, deras förekomst härstädes tillsammans, ehuru visserligen 

 föregående art ännu ej är funnen i Franken. Man känner ej orsaken, h vårföre bladkanten 

 stundom omböjes, ehuru det är antagligt, att det står i samband med bladets hoptork- 

 ning af en eller annan anledning. Derjemte finnas exempel på fossila blad med liknande 

 rand tillfälligtvis; så hos Nilssonia, hvaraf ett dylikt exemplar förekommer på samma 

 stuff som det ena af vår Anomozamites marginatus. Men ännu tydligare och i högsta 

 grad erinrande om förhållandet med de båda Anomozamitesarterna visar Otozamites Buck- 

 landi, beskrifven af Schenk, ett analogt förhållande. De pardelade bladens småblad 

 hos denna växt äro under vanliga förhållanden långdragna spetsiga. Schenk fann dock 

 ett exemplar med förtjockad kant på småbladen, som han ansåg härröra från fruktplättar, 

 hvarföre han upptager slägtet såsom ormbunke under namnet Otopteris. Senare fynd 

 af Zigno hafva emellertid visat, att slägtet verkligen tillhör cycadéerna, hvarföre den för- 

 tjockade kanten hos det af Schenk beskrifna exemplaret måste anses uppkommen genom 

 bladkantens omböjning. Det framgår häraf, att, ehuru, enligt Schenk, detta icke eger 

 rum hos de nulefvande cycadéerna, men väl hos ormbunkarne, de fossila cycadéerna 

 stundom visade denna egenhet, hvarföre exempel således icke saknas, som visa analogi 

 med de båda Anomozamitesarterna, såsom jag ofvan velat tolka dem. Tillsvidare anser 

 jag mig emellertid böra upptaga dem för skilda arter. Skulle den förmodan framdeles 

 besannas, att de tillhöra samma art, måste namnet A. marginatus Ung. sp. såsom varande 

 äldst naturligtvis för båda användas. 



Förekomst. Anomozamites marginatus Unger sp. är förut funnen vid Theta 

 vid Bayreuth. Vid Pålsjö är den mycket sällsynt. 



