48 A. G. NATHORST, BIDRAG TILL SVERIGES FOSSILA FLORA. 



anses tillhöra samma blad, och man behöfver blott tänka sig en rachis från basen af 

 det mindre till det större för att få den öfversta spetsen restaurerad ; parens olika längd 

 talar för, att det ena varit närmare spetsen än det andra. Öfriga bladfragmenter äro 

 vanligen bredare, men längden är sällan fullständigt iakttagbar. Det längsta, som är 91 

 millim. långt, 5 millim. bredt synes dock ej varit fullständigt. Ett annat är 73 millim. 

 långt 4 millim. bredt och har sannolikt ej varit mycket större, emedan clet åt båda sidor 

 afsmalnar. Stundom synes antydning till striering på sidorna om medelnerven. Jag 

 har ansett, att dessa blad utan fråga böra föras till samma art som de tvenne förenade 

 småbladen, ehuru af så olika storlek, emedan en dylik olikhet, beroende af läget mer 

 eller mindre nära bladets spets, äfven igenfinnes hos våra nulefvande Cycasarter 1 ). Från 

 Cycadites rectangularis (incl. Cycadites pectinatus) Brauns, den enda art som hittils 

 anförts från rätiska formationens lager skiljer sig vår art genom de betydligt bredare små- 

 bladen och den i förhållande till bladets storlek mindre starka medehierven. Till vår 

 art bör sannolikt äfven föras Nilssons tab. V fig. 7 i Vet. Akad. Handl. för 1820 II, 

 ehuru väl detta med säkerhet först efter en granskning af orignalet kan afgöras. 



Som bekant alternera hos Cycadéerna generationer af fullt utbildade blad med 

 andra, som äro förkrympta fjällika, och hvilka hos vissa slägten regelbundet affalla. 

 Till formen olika hos olika slägten äro de hos Cycas nästan triangulära, spetsiga. De 

 likna till en viss grad ståndarbladen eller hanhängets fjäll, men under det att dessa 

 senare från en triangulär spets äro bakåt långt utdragna, mot basen afsmalnande, så äro 

 deremot stammens fjäll fastade strax nedom det bredaste stället. De äro tjocka och 

 fasta, på yttre sidan försedda med några långsgående rynkor, på inre deremot mera 

 jemna och glatta. 



Till utseendet ytterst liknande fjäll förekomma äfven i Pålsjöskiffern, vanligen enstaka, 

 men äfven en gång funna förenade f}'ra tillsammans. Deras längd varierar från 15 — 30 

 millim. mot en största bredd af 12 — 20 millim. De äro till formen mot spetsen nästan 

 alldeles triangulära, spetsiga, ined bakåt mer eller mindre förlängd och slutligen tvärhuggen 

 bas, hvilket parti dock vanligen är kortare än den triangulära spetsen. På ena sidan kon- 

 vexa, på den andra konkava, äro de försedda med långsgående något slingrande rynkor 

 utom ytterst vid spetsen, som är glatt. Dessa rynkor gå från spetsen långs midten af 

 fjället i dettas längdriktning, men närmare basen böja de sig något utåt mot sidorna, 

 så att de nå basen med sned vinkel. De rynkor, som ligga på sidorna af detta parti, 

 äro ej så starka, hafva vid basen samma riktning som de förra, längre uppåt böja de 

 sig bågformigt utåt, under det att de förstnämnde vora parallela ända mot fjällets spets. 

 Ett exemplar visar på den konvexa cl. v. s. yttre sidan en mängd små runda knölar 

 alla af samma storlek. Ett annat visar blott några få dylika. Tillföjd häraf skulle 

 man kunna ifrågasätta, huruvida dessa fjäll i sjelfva verket icke höra till den vanliga 

 inflorescensen, d. v. s. om icke fjällen voro ståndarne och knölarne ståndarknapparne (sori). 

 Dock synes detta ej gerna, på grund af fjällens form, kunna vara fallet, och dessutom 

 talar deremot den omständigheten, att som nämndt fyra af dessa fjäll förekomma förenade 



] ) Dock skulle dessa blad mycket väl kunna tillhöra någon af de ennerviga Podocarpusarterna eller annat barr- 

 träd med långa blad. Jag har ej lyckats erhålla mikroskopiska preparater häraf, hvilket varit af stor vägt 

 för frågans lösning. 



