22 TH. 0. B. N. KROK, 
nära stående form, ”Valerianella microcephala”, som i denna afhandling betraktas såsom 
en form af nyssnämnda art. 
Innan vi afsluta denna historik, böra vi derjemte påpeka arbeten, som för studiet 
af slägtet Valerianella måste, utom redan anförda, noggrannt rådfrågas, såsom KocHs Sy- 
nopsis F1l. Germ. et Helvet., LepEBours Flora Rössica och framförallt SOYER-WILLEMETS 
bearbetning af detta slägte i GRENIERS et GODRONS FL de France, som utgör en ypper- 
lig monografi öfver de Franska arterna. 
Vi hafva härmedelst i kronologisk ordning sökt angifva, huruledes under en tide- 
rymd af mer än 300 år kännedomen af arterna inom slägtet Valerianella småningom utvidgats 
så att, då vid den ante-Linneanska periodens slut det kända art-antalet kan beräknas till 
12 och vid utgifningen af Dr CANDOLLES Prodromus det nominella antalet förökats till 
44, efter 1830 50") mestadels extra-Europeiska arter beskrifvits — sålunda tillsammans 
94, hvadan antalet mer än 7-dubblats från Morisons tid. Lägga vi härtill ytterligare de 
former, öfver hvilka man, så vidt vi kunnat finna, ännu ej äger beskrifningar eller eljest 
nöjaktig kännedom, men af hvilka dock flera stundom upptagas i ”Indices seminum Hor- 
.torum”, så blifver slutsumman ungefär 100 7+). Dessa sistnämnda, filix hortorum, skola 
nedah, hvar och en på sitt ställe, omförmälas; vi vilja nu blott nämna, att af de flesta 
bland dem hafva vi sett än lefvande (odlade) än torkade exemplar, hvilka utvisa, att de 
alla låta hänföra sig till redan beskrifna arter. — ”Specierum numerus in his formis arte 
nimis adauctus videtur”, säger Professor BunGE (LEHMANNS Reliquize botanice), hvilken 
åsigt utan tvifvel skall befinnas riktig, då man nemligen 1 senare tider beträdt en helt 
annan väg än förr: författarne särskilja stundom högst obetydliga former, då man dere- 
mot förr ofta sammanslog de mest olika arter. Af de ofvan omnämnda 50 s. k. arter, 
som framställts efter 1830, anse vi blott 29 såsom säkra arter; dessa 29 tillsammans med 
förut beskrifna 19 blifva 48, ehuru vi ansett 2:ne af dessa ej vara så nöjaktigt beskrifna 
och kända, att de böra upptagas såsom sjelfständiga arter; såsom sådana upptagas i denna af- 
handling 47. Äfven på sätt nu nämnts reduceradt, är slägtet Valerianella näst Valeriana 
det artrikaste inom familjen och ett temligen stort växtslägte. Det har likväl icke undgått 
oss, att vår kunskap för närvarande omfattar måhända blott en del af de former af Valeria- 
nellor, som uppträda på jordytan; åtminstone saknas, såsom det förefaller oss, flera länkar 
som, för att ej kedjan skall anses bruten, utan tvifvel förefinnas. Arternas stora likhet 
1 stam-, blad- och blom-bildning, hvarigenom de flesta endast under det korta frukttill- 
ståndet äro bestämbara, är väl orsaken, hvarför de icke äro i större mängd och bättre 
kända. Härtill torde kunna läggas, att flere länder äro ännu så godt som botaniskt 
okända eller åtminstone blott delvis undersökta; sådana, i hvilka Valerianellor borde 
kunna anträffas, äro företrädesvis nordligare Afrika, hela Orienten och större delen af 
sydöstra och sydligaste Europa, samt södra och möjligen vestra delen af Nordamerika, i 
”) 51, om Fedia ciliolata Rar. medräknas. 
”) Vi hafva icke särskildt velat omorda några namn på Valerianellor, som först framställts i exsiccater, men seder- 
mera af namngifvarne sjelfve antingen ej beskrifvits eller ock indragits; sådana äro: Fedia nervata HocHst. & 
StEUD., Valerianella remota Boiss. et HOoHEN., samt V. Sheitii Boiss. 
