24 TH. 0. B. N. KROK, 
trakter slägtet Valerianella ersättes af Patrinia; i Ostindien är emellertid en art iaktta- 
gen "), ehuru det är föga sannolikt, att den är inhemsk; i Nepals högtrakter företrädes 
detta slägte af Nardostachys och Triplostegia. Orienten åter synes vara tillhåll för många 
och högst egendomliga former, för hvilka snart närmare skall redogöras. 
Slägtet Valerianella förekommer icke i Sydamerika +), hvarest i stället uppträda 
högst egendomliga arter af Valeriana, i Chili och Peru dessutom slägtena Astrephia och Bet- 
ckea samt i Venezuela slägtet Porteria. I Nordamerikas Förenade Stater deremot har man 
hittills iakttagit blott 70 arter; men- den förmodan ligger nära till hands, att dessa en- 
dast utgöra en del af det befintliga antalet. De som funnits äro alla, med undantag af 
V. olitoria som utan tvifvel först i senare tider införts, för dessa Stater egendomliga, 
ehuru de festa utgöra analoga eller närstående former till de i Gamla verlden förekom- 
mande. De uppträda i nyssnämnda Staters östra och företrädesvis mellersta samt sydliga 
delar och upphöra att växa redan 1 närheten af 45:te breddgraden, hvarefter arter af släg- 
tet Valeriana vidtaga; 1 vestra delen af Nordamerika ersättes slägtet Valerianella af Ple- 
ctritis och Betckea, samt i Mexiko af en Astrephia. Af de Valerianella-arter, som i Nordame- 
rika uppträda, äga V. radiata och V. triquetra största utbredningen; V. umbilicata är hittills 
iakttagen blott i Ohio, V. Patellaria i Ohio och på Alleghany-bergen, medan V. longiflora 
och V. Nuttallii förmärkts i Arkansas (och Louisiana?). V. stenocarpa, V. Amarella och 
V. Woodsiana äro hittills funna blott i Texas, och af dessa synes den sistnämnda vara 
sällsyntast. 
Afrika är fattigt på Valerianege; blott 4 slägten äro der anmärkta. Af slägtet Va- 
lerianella förekomma de arter, 14 till antalet, som hittills funnits, alla norr om equatorn 
samt hafva, med undantag af V. microcarpa som äfven uppträder i Abyssinien, blifvit 
anträffade i kuststräckan vid Medelhafvet,-företrädesvis i Algier, samt på Kanarie-öarne, 
hvarest 4 arter äro anmärkta. V. stephanodon och V. chlorodonta känna vi endast från 
Algier (den senare dock tillfällig äfven vid Montpellier); V. fallax, som uppträder lika- 
ledes i Algier, har iakttagits äfven i Italien. 
Med de inskränkningar, vi ofvan angifvit, torde kunna antagas, att varmare tempe- 
rerade zonen på norra jordhalfvan, isynnerhet länderna kring Medelhafvet, är slägtet Va- 
lerianella's rätta hemvist, hvarifrån det mot norr är i hastigt aftagande. Härvid är att 
märka, att då det i Nordamerika, såsom vi nyss omnämnde, upphör att växa redan i 
närheten af 45:te breddgraden, går det deremot 1 Europa med en art något ofvan 60:de, 
således med en skillnad dessa verldsdelar emellan af mer än 15 grader. 
Slägtets centrum anse vi vara länderna kring östliga delen af Medelhafvet "">), fö- 
reträdesvis likväl af Orienten Mindre Asien, Kaukasus och Syrien, af Europa måhända Grek- 
land och Italien, samt af Afrika Algier. De flesta af de i Europa uppträdande arterna (unge- 
fär 3) förekomma äfven i Orienten; men få, som inom sistnämnda område synas äga sitt 
centrum, äro anmärkta i Europa. — Från Orienten hafva vi oss 32 arter bekanta, till 
hvilka utan tvifvel flera genom blifvande undersökningar komma att läggas; af nyss upp- 
”) Nemligen ”Valerianella dentata” (cujus?) enligt ”Iuntroductory Essay to the Flora Indica by J. D. HOoKER 
and TH. THOMSON”, sid. 110. — Kanske kollektiv-namn? : 
"') Vi hafva visserligen sett exemplar af Valerianellu carinata från Venezuela; men vi anse den näppeligen vara 
en inhemsk Amerikansk växt, såsom för öfrigt ej funneu annorstädes i Amerika. 
”") Vi känna dock ingen Valerianella från Egypten. 
