8 JOHAN LANG, 
af fina kristallnålar af svagt ljusgul färg, hvilka under mikroskopet visa sig vara strec- 
kade prismer. Föreningen reagerar fullkomligt neutral på lakmus och sönderdelas af 
syror ytterst trögt åtminstone vid vanlig temperatur. I fast form angripes den först efter 
någon tid af concentrerad svafvelsyra i köld; i utspädd svafvelsyra löser den sig vid upp- 
hettning och utkristalliserar åter vid afsvalning. Chlorvätesyra angriper den i allmänhet 
något lättare än svafvelsyra. Kaustikt kali i utspädt tillstånd synes ej utöfva någon 
inverkan, concentreradt decomponerar det föreningen småningom under utveckling af 
ammoniak. 
Vid upphettning till 100” visade den lufttorkade föreningen ingen vigtsförlust, ej 
heller inträdde någon sådan eller visade sig någon förändring i saltets utseende då tem- 
peraturen småningom stegrades; först då den uppnått 250'—260" inträdde destruktion, 
och denna försiggick med vida större häftighet än hvad fallet visade sig vara med den 
närmast ofvanföre omnämnda föreningen. En annan skiljaktighet vid decompositionen, som 
äfven möjligen kan anmärkas var den, att den här ifrågavarande kroppen dervid visade 
en mångfaldiga gånger större volumsförökning än den andra. Aterstoden efter förpuff- 
ningen visade sig vara endast metallisk platina. 
En kokhet lösning af föreningen försattes med platinachlorur-chlorkalium, hvarvid 
ej någon grön fällning uppstod. Efter långvarig kokning syntes sjelfva vätskan antaga 
en svagt grönaktig färg, men förblef fullkomligt klar, och vid afsvalning utkristalliserade 
föreningen oförändrad åtminstone att döma efter de yttre karaktererna. Lika litet som 
platinachlorur-chlorkalium utöfvar salpetersyrad qvicksilfveroxidul någon inverkan på denna 
förening. Lösningen förblifver fullkomligt klar och vid afsvalning afskiljer sig kroppen 
ånyo efter allt utseende oförändrad. 
Dessa försök visade tillräckligt, att den ifrågavarande föreningen icke var identisk 
med den kropp, hvilken vi på grund af dess reaktionsförhållanden här ofvan betecknat 
såsom en förening af salpetersyrlig platamin-ammoniumoxid med salpetersyrlig platina- 
oxidul, och syntes det ej osannolikt, att det sistnämda saltet sjelf i analogi med kalisaltet 
kunde vid behandling med ammoniak gifva upphof åt den indifferenta föreningen, hvilken 
vi tillsvidare vilja benämna salpetersyrlig platinaozidulammoniak. 
Redan förut är anmärkt att vid dubbelföreningens N[Pt.EE NEL].O.NOs+PtONOs be- 
l:andling med ammoniak densamma visserligen löses lättare än i vatten, men att den ej 
derigenom, äfven vid långvarig kokning, öfverföres i salpetersyrlig platamin-ammoniumozxid, 
utan att vid afsvalning ett prismatiskt salt afskiljer sig, som endast genom en något 
ljusare färg skiljer sig från det ursprungliga. Den sålunda afskiljda föreningen visade sig 
vid företagen pröfning fullkomligt indifferent såväl till platinacblorur-chlorkalium som till 
salpetersyrad qvicksilfveroxidul och angaf äfven i öfrigt fullkomlig öfverensstämmelse med 
den kropp, hvilken erhållits genom ammoniaks inverkan på salpetersyrligt platinaoxidul- 
kali. Den ammoniakaliska lösningen, ur hvilken »den salpetersyrliga platinaoxidul-ammo- 
niaken» utkristalliserat, lemnad att frivilligt afdunsta gaf jemte en ringa mängd af nämde 
förening äfven ett vittrande lättlösligt salt som torkadt vid 100? och löst i vatten gaf 
grön fällning med platinachlorur-chlorkalium och som i torr form upphettadt till 150? 
utvecklade ammoniak, sålunda visande sig vara salpetersyrlig platamin-ammoniumoxid. 
Den försiggångna decompositionen torde sålunda kunna uttryckas genom följande formel: 
