16 J. G. O. LINNARSSON, 



deles samma Graptolither, hufvudsakligen af slägtena Phyllograptus och Didymograpsus, 

 som den undre Graptolithskiffern i Vestergötland. Denna skiffer, som på grund af sitt 

 läge måste anses tillhöra Kjerulfs undre Graptolithskiffer, öfverensstämmer alltså i alla 

 afseenden med det lika benämnda lagret i Vestergötland. 



En t3'dlig motsvarighet har detta lager i den engelska Skiddawskiffern, som for- 

 dom ansetts eqvivalent med Lingulaskiffern, men genom senare undersökningar befun- 

 nits ligga ofvan Tremadocskiffern. Alla i den undre Graptolithskiffern funna Grap- 

 tolithslägten förekomma äfven i SkiddaAv med arter, som äro identiska eller analoga 

 med de Skandinaviska. 



Äfven i Norra Amerika finner man vid början af den undersiluriska perioden en 

 fullkomligt analog, men ännu rikare, Graptolithfauna utvecklad inom Quebecgruppen i 

 Canada. Didymograpsus hirundo Salt., Tetragrapsus quadribrachiatus Hall m. fl. arter 

 äro gemensamma både med Tremadocskiffern och den undre Graptolithskiffern. 



Måhända kommer, såsom redan blifvit antydt, äfven den ryska alunskiffern att 

 befinnas motsvara den undre Graptolithskiffern. 



Orthoccratitkalkvn bildar det mäktigaste af alla lagren och ligger äfven i dagen 

 öfver en vida större yta än något af de öfriga. Dess olika afdelningar förete många 

 skiljaktigheter. Färgen är i allmänhet röd eller grå, ofta med dragning åt grönt, 

 sällan svartaktig. Skikten, som stundom åtskiljas af tunna lager af skiffrig mergel, 

 äro af en betydligt vexlande mäktighet, från en eller annan tum till en fot och der- 

 utöfver. Såsom främmande inblandningar förekomma, isynnerhet i den lägre delen af 

 lagret, ofta glaukonit och svafvelkis. 



Då i hvart och ett af de föregående lagren endast ett mindre antal djurgrupper 

 voro representerade, innehåller deremot Orthoceratitkalken en teinligen omvexlande 

 fauna. Försteningarne förekomma dock icke i sådana massor som i de flesta under- 

 liggande lagren, och beklagligtvis äro äfven de som förekomma ymnigast nästan alltid 

 illa bibehållna och svåra att erhålla lösa, så att man endast jemförelsevis sällan an- 

 träffar exemplar, som äro med säkerhet bestämbara. I detta afseende står Vestergöt- 

 lands Orthoceratitkalk betydligt efter flera andra landskaps, isynnerhet Östergötlands, 

 motsvarande lager. Med det största, artantalet uppträda äfven här Trilobitema, men 

 individernas mängd är ojemförligt mindre än i Olenidskiffern och Ceratopygekalken. 

 De mest utmärkande äro Asaphiderna, af hvilka också regionen fått sitt namn. Äfven 

 dessa träffas dock nästan aldrig fullständiga; sällan finner man annat än pygidier och 

 fragmenter af hufvud. För öfrigt träffas, öfverhufvud endast sparsamt, enstaka arter 

 af slägtena Phacops, Pliomera, Chirurus, Illcenus och Ampyx. Den djurgrupp, som 

 jemte Trilobitema mest bidrager att karakterisera detta lager, är Cephalopodemas, 

 hvilka, ehuru icke fullt så artrika, likväl genom individernas mängd och betydliga 

 storlek vida mer än Trilobitema gifva det en egendomlig prägel. Talrikast bland Ce- 

 phalopoderna äro Orthoceratitqma, hvarför denna kalkaflagring och de med densamma 

 samtidiga af gammalt erhållit benämningen Orthoceratitkalk. Dä emellertid Orthoce- 

 ratiter äfven under andra perioder uppträdt talrikt, men gruppen vaginata nästan en- 



