18 J. G. O. LINNARSSON, 



Nordamerikas undersiluriska kalklager torde till en del vara samtidiga med Or- 

 thoceratitkalken. Någon i detalj genomförd parallelisering mellan Orthoceratitkalken 

 och de öfverliggande lagren å ena sidan samt Nordamerikas undersiluriska lager å den 

 andra, är dock ej möjlig. En af Orthoceratitkalkens mest karakteritiska försteningar, 

 Illcenus crassicauda Wahlenb., uppgifves af Hall förekomma i Trentonkalken, som dock, 

 att döma af dess fauna, åtminstone till en del synes tillhöra en senare tid. 



Beyriclliakalken omnämnes först af Gyllenhahl, som pä följande sätt beskrifver 

 dess läge och sammansättning: "hvartdera af flötsbergen i samma ort (Skaraborgs län) 

 har, i gränsen mellan sitt flokalks och lerskiffers hvarf, ett eller flera hvarf af en hård, 

 svartgrå eller svartblå stenart (sammansatt af kiseljord, kalk, järn och alunjord)" 1 ). 

 Äfven Wahlenb erg har iakttagit Beyrichiakalken och beskrifvit honom såsom en "flinte- 

 lik, nästan lefverfärgad stenart" 2 ), men misstagit sig om hans läge, då han förlagt ho- 

 nom ofvan den öfre Graptolithskiffern. Gyllenhahls och Wahlenbergs beskrifningar 

 gälla dock icke om hela lagret. Jemte den mörka, kiselartade kalken, och till och med 

 mera utbredd än den, förekommer en, som är utmärkt af samma försteningar, men 

 mindre hård, till färgen ljusare, grå eller grönaktig, och mera liknande den underlig- 

 gande Orthoceratitkalken. Ofta är kalken blandad med en grönaktig skiffer, som stun- 

 dom, såsom på Kinnekulle, till och med synes vara öfvervägande. Jag har ej lyckats 

 erhålla någon genomskärning, som visar gränsen mellan detta lager och Orthoceratit- 

 kalken, då vid denna nivå mäktiga lösa jordaflagringar i allmänhet försvåra tillträdet 

 till de underliggande fasta lagren. Vid Högstenaberget har jag emellertid ett obetyd- 

 ligt stycke nedom ett ställe, der Beyrichiakalkens öfversta del ligger i dagen, vid gräf- 

 ning påträffat en kalk, i hvilken inga petrifikat erhöllos, men som, att döma af den 

 mineralogiska beskaffenheten, tyckes bilda en öfvergång mellan dessa lager. 



Försteningar förekomma i Beyrichiakalken ymnigt och vida bättre bibehållna än 

 i Orthoceratitkalken. Ehuru äfven Beyrichiakalkens petrifikat äro svåra att lösgöra, 

 och derför merendels endast fragmenter erhållas, hafva de ett stort företräde deri, att 

 skulptur och ornamenter ofta på det tydligaste framträda, hvarigenom bestämmandet i 

 betydlig mån underlättas. Trilobiterna uppträda med ett stort antal slägten, som dock 

 äro föga artrika. De vanligaste äro Phacops, Asaphus, Illcenus, Remopleurides och Am- 

 pyx; sällsyntare äro Staurocephalus (Sp>hcerocoryp>he), Cybele, Acidaspis, Lichas, Harpes, 

 Ogygia, Proetus, Calymene, Triarthrus, Trinucleus och Agnostns. Man finner häraf, att 

 Beyrichiakalkens Trilobitfauna i mycket skiljer sig från Orthoceratitkalkens, i det att 

 åtskilliga af den senares mest karakteristiska slägten, isynnerhet bland Asaphidema, här 

 saknas, medan många nya i stället uppträda. Af de tvåskaliga Crustaceerna förekomma 

 talrikt ett par arter af slägtena Beyrichia och Primitia. Cephalopoderna äro sparsamma; 

 mest förekommer en Orthoceras af gruppen regularia, hvilken jag aldrig -funnit med 

 bibehållet skal, men som dock, isynnerhet genom sina .låga kamrar, lätt skiljer sig från 



!) Vet. Akad. Handl. 1772, sid. 254. 

 2 ) Om Svenska jordens bildning-, sid 53. 



