OM VESTERGÖTLANDS CAMBRISKA OCH SILURISKA AFLAGRINGAR. 31 



isynnerhet i de inånga bäckar, som upprinna vid foten af kalklagret. Bergarten ut- 

 o-öres af en lös skiffer eller skifferlik lera, som, isynnerhet då den nyss blifvit uppta- 

 gen, med lätthet låter tälja sig med knif. Vanligen är den grön, tjockskifvig och svår- 

 klufven, ehuru den snart sönderfaller, då den ligger i luften. Endast i grannskapet af 

 Hellekis' allé har jag, i en bäck straxt ofvan landsvägen, funnit en mera tunnskif- 

 vig och lättklufven skiffer, som äfven utmärker sig genom sin mörkare, svartaktiga 

 färo-. Kinnekulles undre Graptolithskiffer innehåller nästan inga andra försteningar än 

 Graptolither, men dessa förekomma ganska talrikt. I den vanliga gröna skiffern kan 

 man emellertid ej erhålla något rikt utbyte, då de som ligga på de naturliga klyftytorna 

 nästan alltid äro skadade, och de öfriga, ehuru bättre bibehållna, i anseende till sten- 

 artens obenägenhet att låta klyfva sig, äro svåra att erhålla i fullständiga exemplar. 

 Den allmännaste arten är här en Phyllograptus (måhända Ph. angustifolius Hall). — 

 I den svartaktiga, lättklufna skiffern från grannskapet af Hellekis äro deremot slägtena 

 Didymograpsus och Tetragrapsus öfvervägande, och jemförelsevis fullständiga och väl 

 bibehållna exemplar kunna lätt erhållas. Jemte flera ännu obeskrifna arter förekomma 

 Didymograpsus hirundo Salt. och Tetragrapsus quadribrachiatus Hall. Utom Grapto- 

 lither har jag endast funnit en Lingula, och äfven denna högst sparsamt. 



Orthoceratitkalkcn uppnår, enligt Hisinger, på Kinnekulle en mäktighet af 180 

 fot. Den företer många skiljaktigheter i afseende på färg och hårdhet såväl som i af- 

 seende på skiktens tjocklek, och har efter sitt utseende och de olika ändamål, till 

 hvilka den användes, af allmogen erhållit en mängd olika benämningar. Med det ge- 

 mensamma namnet täljsten benämnas dessa särskilda varieteter, isynnerhet de som äro 

 tjenliga att huggas. 



Lagrets lägsta afdelning utgöres af en röd kalk, som i allmänhet med branta 

 sidor höjer sig öfver den underliggande Graptolithskiffern och derför är tillgänglig 

 nästan rundt omkring hela berget. Mörkeklef, Martorp och Brattfors äro isynnerhet 

 bekanta för sina lodräta klippväggar, hvilka, såsom redan Linné anmärkte, ofta visa 

 spår af hafsvågornas inverkan. På försteningar är den lägsta röda kalken fattig. Den 

 allmännaste arten är Megalaspis planilimbata Ang. (?). Ej sällan träffas äfven Nileider, 

 men merendels endast i obetydliga fragmenter. För öfrigt har jag funnit endast en 

 Orthoceras och en Orthis. 



De följande afdelningarna höja sig långsamt och bilda rundtomkring berget en 

 bred afsats, som upptager en stor del af dess yta, och på hvilken Vester-, Öster- 

 och Medelplana byar äro belägna. Närmast ofvan den nyssnämnda röda kalken ligga 

 några skikt af grå kalk, hvilken företrädesvis användes till huggning och derför bry- 

 tes på en mängd ställen, isynnerhet vid Osterplana och Vesterplana, der hela fält äro 

 förvandlade till stenbrott. Vid Österplana särskiljer man i denna gråa kalk sex afdel- 

 ningar med olika benämningar, "golfsten", "hvita bottnen", "likhall" o. s. v. De skilja 

 sig dock i allmänhet föga frän hvarandra utom i afseende på skiktens tjocklek. "Hvita 

 bottnens" släkter äro 6—7 tum tjocka, "likhallens" 3 — 4, de öfriga vanligen mindre. 

 Faunan är inom denna gråa kalk öfverhufvud rikare och mera omvexlande än i de öf- 

 riga delarne af lagret, men petrifikaterna erhållas nästan alltid i ofullständiga och otyd- 

 liga exemplar. Bland de mest karakteristiska arterna kunna anföras SjAceronites pomum 



