56 



som finnes i behåll vid Hvittened och Byklef, i sin helhet motsvarar den lägsta afdel- 

 ningen, 1, på Falbygden och Kinnekulle. Till den mellersta delen af lagret har jag 

 ännu ej lyckats skaffa mig tillträde. På intet ställe har jag funnit något spår af af- 

 delningarne 2 och 8. Dock är jag öfvertygad, att äfven de för dem karakteristiska 

 försteningarne skulle påträffas, om en fullständig genomskärning erhölles. 



Lagrets öfre hufvuddel brytes allmänt för kalkbränning, hvartill den genom de 

 talrika orstensskikten och skifferns rikedom på brännbara ämnen mer än den lägre 

 egnar sig. De betydligaste brotten äro anlagda på Hunneberg vid Mossebo, Nygård 

 och Tunhem, men äfven på Halleberg finnas sådana, t. ex. vid Grytet och Skytteklef. 

 På nästan alla ställen bryter man fyra s. k. "fiokor" af orsten. De båda öfversta, "på- 

 fiokan" och "körtelflokan", af hvilka den senare ej bildar ett sammanhängande lager, 

 utan endast utgöres af tätt liggande bollar, innehålla städse Olenus scarabceoides och 

 alatus; de tillhöra alltså den högsta afdelningen, 5, af lagret. Den tredje, "stora flo- 

 kan", innehåller i sin öfre del Olenus latus, i den undre Olenus spinulosus och Orthis 

 lenticularis, hvilka båda sistnämnda äfven förekomma i den fjerde, "bottenflokan." De 

 båda lägre "flokorna" motsvara således en del af afdelningen 4 på Falbj^gden och 

 Kinnekulle. Såvidt jag känner, har man endast på ett af de nämnda ställena, vid 

 Tunhem, trängt ännu djupare och genombrutit ett femte orstenslager, den "undre 

 bottenflokan". I detta har jag endast funnit några få otydliga exemplar af Agnostus 

 pisiformis (?) och en Beyrickia eller Leperditia samt en Lingulid. 



€crat©pygekalkeii§ mäktighet är betj^dligt mindre än de föregående lagrens, endast 

 uppgående till några få fot. Afven detta lager utgöres af både skiffer och kalk. 

 Skiffern, som här har en mera underordnad rol, är liksom alunskiffern svart, men har 

 ljust streck. Kalken är icke eller föga bituminös, stundom tät, stundom spathig, till 

 färgen vexlande, än svart, än grå. Han innehåller ofta svafvelkis. 



Den bästa genomskärning af Ceratopygekalken har man vid Mossebo nära Munke- 

 stens gästgifvaregård. På en sträcka af omkring \ mil äro för de talrika kalkbrukens 

 räkning brott anlagda tätt vid hvarandra utefter landsväg-en. I en stor del af dem 

 har äfven Ceratopygekalklagret blifvit genomskuret, ehuru dess bergarter äro föga 

 användbara vid kalkugnarne, då skiffern är oduglig till bränsle, och kalken ofta ej är 

 nog ren. Man urskiljer vid Mossebo inom detta lager tre hufvudsakliga kalkhvarf, 

 "hvita kakan", "jernberget" och "blåa kakan." "Jernberget" är uppfyldt af svafvelkis, 

 hvaraf benämningen föranledts, och är derför alldeles odugligt till bränning; det synes 

 sakna försteningar. De öfriga kalkskikten innehålla deremot en mängd petrifikat, 

 mest Trilobiter, af hvilka man dock aldrig finner mer än fragment. De allmännaste 

 arterna äro Euloma ornatum, Ceratopyge forficula, Symphysurus socialis n. sp., Tri- 

 arthrus Angelini n. sp., Ort/ris sp. och Lingula sp. Dessutom har jag här funnit Chi- 

 rurus foveolatus Ang., Pliomera primigena Ang., Harpides rugosus Särs & Boeck, Re- 

 mopleurides duhius n. sp., Dikeloceplialus dicrceurus Ang., Megalaspis planilimbatcB aff., 

 Niobe obsoleta n. sp., N~. insignis n. sp. och Agnostus Sidenblad/ii n. sp. Professor 

 Angelin uppgifver derjemte Dikeloceplialus angusticäuda Ang., Ampyx domatus Ang. 

 och Holometopjus elatifrons Ang. 



