OM VESTERGÖTXANDS CAMBRISKA OCH SlLURISKA AFLAGRINGAR. 69 



sig en aflång upphöjning bakåt. Hos det främre af sidolobemas båda segment kan man ännu. om 

 också mindre tydligt, urskilja thorakalpleurans elementer; hos det bakre äro de utplånade. Begge segmen- 

 ten sluta i hvassa taggar, af hvilka de främre äro kortare. Pygidiets skal är tätt och fint granuleradt; 

 någon striering har jag ej kunnat upptäcka. — Den af Salter lemnade figuren af pygidiet afviker deri, att 

 den sista rachisledens bakre kant är jemnt rundad och konvex. 



På de ställen, der han ursprungligen blifvit funnen, förekommer R. dorsospinifer ofta tillsammans 

 med de närstående formerna B. Colbii Portl. och R. laterispinifer Portl. På grund af den stora likheten 

 har man varit benägen att anse dem alla utgöra en enda art. Skiljaktigheterna, som hufvudsakligen lio-ga 

 i sjunde och ättonde thorakalsegmentens byggnad, skulle då bero på olika kön och ålder. Om förhållandet 

 vore sådant, skulle man med skäl vänta att äfven i Vestergötland finna de olika formerna. Detta har 

 emellertid ej skett. Alla exemplar, som hafva det åttonde segmentet med sitt skal bibehållet, och alla af- 

 tryck, på hvilka det lemnat spår efter sig, visa den karakteristiska taggen, intet deremot någon förlängning 

 af det sjunde segmentets pleurre. Hvad som i Vestergötland hittills blifvit funnet gifver alltså ingen be- 

 kräftelse åt den åsigt, "enligt hvilken R. dorsospinifer ej är till arten skiljd från de öfriga förutnämnda formerna. 



Att det pygidium, som i Pal. Scand. är afbildadt under namn af Lichas 4-spinus, tillhört en 

 Remopleurides, är otvifvelaktigt. Om det bör hänföras till denna eller någon närstående art, är ej för när- 

 varande möjligt att afgöra. 



R. se.vlineatics Ang., 1. c. t. IX, f. 7 (excl.^fig. thoracis et pygidii). 



Beyrichiakalk: Mösseberg vid Jonstorp, Alleberg, Kinnekulle vid Hoppet. 



Denna art står mycket nära den föregående och skiljer sig, såvidt af de hittills erhållna fragmen- 

 ten kan slutas, nästan endast genom ornamenteringen. Pannan har den tungformiga förlängningen ganska 

 smal. Hennes skal är granuleradt och dessutom prydt med täta, temligen regelbundna, böjda linier; dessas 

 riktning är i det hela transversel, men på midten äro de bugtiga bakåt. Ofta är endast ettdera af de 

 båda slagen ornamenter mera utveckladt, under det att det andra mindre framträder. Dessutom har pannan 

 tre par lineer motsvarande dem, som förekomma hos R. radians. An äro dessa temligen djupt intryckta, 

 än åter kunna de nästan endast genom ett afbrott i de öfriga' omamenterna skönjas. Kindernas och tho- 

 rakalsegmentens byggnad är densamma som hos R. dorsospinifer; R. sexlineatus synes emellertid hafva hela 

 den bakre kanten naggad. Huruvida något segment är utmärkt från de öfriga, kan ej afgöras, då endast 

 mindre fragment erhållits. Något pygidium har jag ej funnit. 



Den form, hvars karakterer här angifvits, har jag ansett mig kunna hänföra till Angelins R. 

 6-lineatus, ehuru diagnosen i Pal. Scand. lika väl passar in på R. radians. Figuren af R. 6-lineatus visar 

 nämligen pannan grauulerad och kinderna formade såsom hos R. dorsospinifer. Det vore af vigt att känna, 

 Ii vilket lager den ursprungligen beskrifna R. 6-lineatus tillhört; men detta har varit obekant för Prof. Ange- 

 lin, som endast uppgifver, att han anträffats i lösa kalkstenar vid Kinnekulle. 



I BeyrichiakalBen förekomma äfven andra arter af detta slägte, hvilkas beskrifvande måste upp- 

 skjutas, tilldess fullständigare material erhållits. Mest skiljd från de öfriga visar sig en från Älleberg, af 

 hvilken jag endast funnit en enstaka panna. Denna utmärker sig isynnerhet genom den tungformiga för- 

 längningens bredd, som uppgår till 8 mm. eller hälften af pannans största bredd. 



R. dubius n. sp. — Fig. 26. 



Fröns lata, urceolata, sulcis lateralibus utrinque ternis, ultimo abbreviato, anterioribus marginem 

 attingentibus. Latitudo a basi ad sulcum ultimum crescens, inde ad sulcum medium celeriter, ab hoc 

 sensim decrescens. 



Denna egendomliga art borde måhända betraktas som typ för ett nytt slägte, men den har synts 

 mig kunna tillsvidare inrymmas i slägtet Remopleurides, med hvilket den visar en tydlig frändskap, så 

 mycket snarare, som endast mindre fragment hittills erhållits, och slägtkaraktererna derför skulle blifva 

 mycket ofullständiga. 



Hufvudets medelsköld är det enda, som finnes i behåll på mina exemplar. Han varierar betydligt 

 till storleken och äfven till ornainenteringen. Längden är från 5 till 9 mm. Skalet är endast på det af- 

 bildade exemplaret bibehållet och visar sig der nästan glatt; på de öfriga exemplaren, som alla sakna skal, 

 ser man en mer eller mindre tydlig granulering. Formen synes deremot vara konstant. Pannan är flask- 

 formig, plattad; hennes bredd större än längden. Närmast framom nackfåran vidgar hon sig hastigt, och 

 konturen är härunder konkav. Ungefär midt emot den sista sidofårans spets uppnår hon sin största bredd. 

 Derefter afsmalnar hon hastigt ända till den punkt, der den mellersta sidofåran utmynnar, och bredden är 

 der ungefår densamma som vid basen. Från denna punkt afsmalnar hon mera långsamt. Den främre delen 

 blir härigenom tungformig; såsom vanligt hos arterna af slägtet Remopleurides, är han nedböjd. Sidofårorna 

 äro på hvardera sidan tre. Den sista är störst, men når ej kanten, hvilket de främre, ehuru kortare, göra. 

 Den sista är något böjd, de främre raka. Palpelbralloberna sträcka sig från pannans bas åtminstone till 

 den främsta sidofåran; de hafva den hos slägtet Remopleurides vanliga formen. 



Förekommer i Ceratopygekalk på Hunneberg vid Mossebo och Storeklef. 



