OM VESTERGÖTLANDS CAMBRISKA OCH SILURISKA AFLAGRINGAR. 73 



Då . denna art i flera afseenden afviker från de öfriga arterna af slägtet Phillipsia — äfven med den 

 utsträckning Barrande gifver åt detta — så synes den, isynnerhet då slägtet Phillipsia för öfrigt endast är 

 kändt från långt senare perioder, böra bilda ett eget slägte. Emellertid har jag ansett det lämpligast att, 

 till dess fullständigare exemplar erhållits, låta den bibehålla det af Barrande gifna slägtnamnet. Endast 

 med tvekan har jag kunnat identifiera den i Vestergötland förekommande formen med den af Barrande be- 

 skrifna; ehuru den ingalunda är sällsynt, lemna alla mina exemplar åtskilligt öfrigt att önska och visa icke 

 i alla afseenden full öfverensstämmelse med Barrandes beskrifning och figurer. 



Hufvudets omkrets är parabolisk; dess hörn äro förlängda till taggar, som hafva nästan samma längd 

 som pannan. Pannan, som ej uppnår hufvudets främre kant, är flaskformig, utan spår af sidoflikar. Hennes 

 bakre del är starkt afsmalnande och äfven betydligt lägre än den främre. Skalet visar hos väl bibehållna 

 exemplar en koncentrisk striering, liknande den, som framställes på Barrandes fig. 26. Af kinderna har jag 

 endast funnit mindre fragment och aftryck, som ej gifva en nöjaktig kännedom om deras byggnad. Deras 

 kant är måhända icke fullt så platt som hos den böhmiska formen. 



Thorakalsegmentens antal är obekant; jag har endast funnit fyra leder fastsittande vid ett pygidium, 

 och äfven Barrande har ej erhållit hela thorax. Bachis haj- ungefär samma bredd som sidoloberna. Pleurse 

 äro pä niidteu nedböjda; de hafva en kort och grund fåra; deras spetsar äro trubbiga. 



Pygidiet, hvars bredd är betydligt större än längden, har bakre kanten grundt utringad. Bachis 

 upptager omkring \ af dess bredd och nästan hela dess längd. De särskilda lederna kunna sällan urskiljas, 

 då skalet är bibehållet; då detta saknas, kan man räkna ända till sju eller åtta, hvilka dock öfverhufvud 

 äro ganska otydliga. Sidoloberna äro starkt sluttande. På exemplar med bibehållet skal har jag aldrig 

 kunnat upptäcka några ribbor; då det är borta, synas vanligen tre eller fyra högst otydliga sådana. Barrande 

 räknar hos den böhmiska formen fem till sex leder på rachis och två till tre på sidoloberna. Öfverhufvud öfverens- 

 stämma exemplar utan skal närmare med Barrandes figurer, äfven deruti, att rachis hos dessa är smalare 

 och spetsigare. På pygidiets sidolober visar skalet snedt löpande strimmor. 



Förekommer i Trinucleidskiffer på Mösseberg vid Bestorp, Pflrdalaberget vid Kongslena, Högstena- 

 berget vid Skogastorp, Kinnekulle ofvan Kustsäter; i Brachiopodskiffer (Staurocephalusskiffer) på Alleberg 

 och på Mösseberg vid Jettened. 



Pam. Asaphidic. 



Af denna familj förekomma en mängd arter, särdeles i Orthoceratitkalken och Ceratopygekalken, men 

 ofta i så ofullständigt eller otydligt skick, att de, isynnerhet då af hithörande former mindre fragment 

 sällan erbjuda tillräckligt åtgörande karakterer, ej kunna specifikt bestämmas. Den följande artförteckningen 

 måste derför blifva ganska ofullständig. 



Megalaspis Heros Dalm., Arsber. 1828, p. 135. 



Orthoceratitkalk: Kinnekulle, t. ex. vid Österplana och Vesterplana, Billingen nära Värnhem, Falköping 

 vid Banten. 



M. rotundata Ang., 1. c. t. XV, f. 2. 

 Orthoceratitkalk: Kinnekulle (Ang.). 



M. explanata Ang., 1. c. t. XV, f. 3. 

 Orthoceratitkalk: Kinnekulle (Ang.). 



M. limbata (Boeck, 1. c. p. 142) Ang., 1. c. t. XVI, f. 3. 



Orthoceratitkalk: Kinnekulle vid Vesterplana och ofvan Mörkeklef. 



M. planilimhata Ang., 1. c. t. XVI, f. 2. 



Allmän i lägsta delen af Ealbygdens Orthoceratitkalk, t. ex. vid Oltorp, Kafvelås och Thorbjörntorp, Mösse- 

 berg vid Klefva, Billingen vid Carlsfors, Våmb och Ulunda. — Hit torde äfven höra den Megalaspis, som 

 utmärker den lägsta röda kalken på Kinnekulle. 



il/, planilimbatw aff. 



Ceratopygekalk: Hunneberg vid Mossebo. 



Utom de nämnda arterna af slägtet Megalaspis har jag funnit en med spetsigt pygidium, närmast 

 liknande M. acuticauda Ang., t. XXVII, f. 4, men betydligt mindre, i lösa stenar af röd kalk nära Hval- 

 torp; en annan i den lägsta Orthoceratitkalken vid Ulunda o. s. v., men alla för otydliga att kunna be- 

 stämmas. 



Asaphus (Ptychopyge) applanatus Ang., 1. c. t. XXVII, f. 6. 



Orthoceratitkalk: Kinnekulle, Billingen vid Anneberg. — I Trinucleidskiffern vid Bestorp på Mösseberg har 

 jag funnit ofullständiga pygidier, som måhända tillhöra denna art. De synas emellertid skilja sig genom en 

 gröfre och glesare striering af det undre skalet. 

 K. Vet. Akad. Handl. Bd 8. N:o 3. 10 



