82 J. G. O. LINNARSSON, 



A. fallax skiljer sig från A. pi&iformis genom den framtill trubbiga pannan och derigenom, att 

 kinderna ej äro skiljda af någon fåra, genom stjertens breda rachis och bakåt starkt afsmalnande sidolober 

 m. m. — I åtskilliga afseeuden öfverensstämmer A. fallax med A. planicauda Ang. t. VI, f. 9 från regio 

 Conocorypharum vid Andrarum. Beklagligtvis lemna figurer och diagnoser i Palreontologia Scandinavica en 

 alltför ofullständig kännedom om denna såväl som en stor del andra arter af detta slägte. Diagnoserna at 

 A. planicauda och A. pisiformis äro sådana, att de gälla om nästan hvarje art af den afdelning inom slägtet 

 Agnostus, som Corda särskiljt under benämningen Battus, och öfver de flesta arterna äro figurerna synner- 

 ligen otillfredsställande. Emellertid antyder sjelfva namnet en skillnad mellan A. planicauda och A. fallax. 

 Dessutom tyckes figuren af A. planicauda visa en intryckt linea mellan kinderna, ett mera långsträckt py- 

 gidium o. s. v. 



Förekommer i Olenidskiffer, afd. 1, i Djupadalen och på Hunneberg vid Byklef och Hvittened. 



Agriostus parvifrons n. sp. — Fig. 56, 57. 



Clypei Ireves, rotuudati, modice convexi. Frous minima, dimidiam longitudinem capitis vix attin- 

 gens, integra, antice obtuse rotundata. Genre ante frontem contiguoe. Limbus latiusculus, depressus. — 

 Pygidium integrum. Eachis longa, convexa, tuberculo pusillo ornata, apice acuminata, lobis haud distin- 

 guendis. Lobi laterales postice angustati, haud contigui. Limbus postice dilatatus, declivis. — Longit. 

 clypeorum circ. 4 mm. 



Hufvud och stjert äro släta, måttligt konvexa. Pannan är mycket liten och upptager knappast hälf- 

 ten af hufvudets hela längd. Hon är oflikad, på alla sidor rundad, framtill trubbig. Stundom visar hon en 

 ytterst svag antydning till en knöl. Basalloberna äro triangulära och stöta tillhopa bakom pannan, så att de 

 bilda en sammanhängande nackring. Kinderna förena sig framom pannan, utan att skiljas af någon fåra; 

 deras bredd är störst i kroppens längdriktning. Kanten är plattad, temligen bred, isynnerhet framtill. 



Pygidiet är rundadt, utan taggar. Eachis är långsträckt, tillspetsad, starkt konvex, utan leder. I 

 sin främre del bär den en liten knöl. Sidoloberna afsmalna baktill och nå ej hvarandra. Kanten vidgar 

 sig bakåt, under det att fåran, som skiljer honom från sidoloberna, nästan alldeles försvinner. Han sluttar 

 lindrigt utåt. 



A. brevifrons Ang. t. VI, f. 4, från regio Conocorypharum vid Andrarum, är den enda hittills beskrifna 

 art, som visar någon större likhet med A. parvifrons. Diagnosen i Pal. Scand. gäller för den senare såväl 

 som för den förre, men figuren antyder åtskilliga olikheter, hvarför jag ej ansett mig kunna identifiera dem. 

 Enligt figuren har A. brevifrons pannan mera långsträckt och afsmalnande, pygidiets rachis mera trubbig, 

 sidoloberna sammanhängande bakom rachis och kanten jemnbred. 



Förekommer i Olenidskiffer, afd. 1, i Djupadalen, på Kinnekulle vid Hellekis (i lösa. stenar) och på 

 Hunneberg vid Byklef. 



A. lavigatus Dalm., Arsber. 1828, p. 136. 



Olenidskiffer, afd. 3: Kinnekulle vid Hönsäter och Hellekis, Billingen vid Carlsfors, Gudhem, Djupadalen. 

 Ett otydligt exemplar från afd. 2 vid Hellekis synes äfven höra hit. 



A. Iwvigatus har alltid beskrifvits med helbräddadt pygidium. Jag har funnit honom såväl med 

 som utan taggar. Alla exemplar från ett litet brott nära Gudhems kyrka visa pygidiets kant alldeles hel, 

 utan spår af taggar. Exemplar från andra ställen, såsom från Carlsfors och från Gudhems kalkbruk (fig. 

 58, 59), hafva deremot taggar ej blott på pygidiet, utan äfven, liksom t. ex. A. granulatus Barr., på huf- 

 vudet. För öfrigt likna dessa båda former i alla afseenden hvarandra så fullkomligt, att jag ej kan anse 

 dem som skiljda arter. Hos båda är hufvudets kant ytterst smal, nästan omärklig, pannan hel, framtill 

 obegränsad, baktill trubbigt afrundad, så att plats lemnas för de rundadt triangulära basalloberna; pygidiets 

 kant är bredare, rachis är framtill urnupen, baktill sammanflytande med sidoloberna; ett par svaga sido- 

 intryck dela honom i två leder, af hvilka den bakre bär en liten knöl. Hos den taggiga formen, som kan 

 benämnas var. armata, utlöper hvardera kindens bakre kant i en hvass, temligen lång, nästan rak, något 

 utåtriktad tagg; pygidiets taggar äro mera böjda. Då jag aldrig funnit båda formerna blandade med hvar- 

 andra, kunna de svårligen anses som skiljda kön, ett antagande, som eljest ligger nära tillhands. 



A. Sidenblad/n n. sp. — Fig. 60, 61. 



Clypei loeves, limbo latiusculo. Frous angusta, integra, § fere longitudinis capitis occupans. Gena? 

 ante frontem eontigufe. — Pygidium bidentatum. Eachis triarticulata, dimidiam longitudinem pygidii ex- 

 cedens; articulus ultimus ceteros simul sumtos longitudine aequans aut superans, secundo haud angustior. 

 Lobi laterales pone rachin contigui. — Longit. utriusque clypei circ. 3 mm. 



Hufvud och pygidium äro släta, måttligt konvexa, omgifna af en temligen bred, nedtryckt kant. 

 Pannan är smal och oledad, men stundom lindrigt nedtryckt något framom midten; hon upptager omkring 

 g af hufvudets längd. Kinderna hafva öfverallt ungefär samma bredd och förena sig framom pannan, utan 

 att skiljas af någon fåra. 



