JOD GASENS ABSORPTIONSSPEKTBUM, 7 



åt denna sida är starkast, men deremot på ett nästan kontinuerligt sätt afta^er åt rödt 

 till; att dessutom vid starkare dispersion hvarje band låter upplösa sig i en mängd 

 temligen fina och tätt vid hvarandra lägrade linier, på ungefärligen samma sätt som 

 kvart och ett af de lysande banden hos kolvätets och andra kroppars dermed snarlika 

 spektra; samt slutligen att bandens bredd bero af temperaturen och växa med denna 

 åt den röda sidan af spektret. 



7. Efter denna allmänna skildring af absorptionsspektrets utbredning, skall jag 

 nu i detalj redogöra för de särskilda bandens utseende och lägen. 



Emellan 5100 och 5450 är serien af band enkel. Inom det närmast följande 

 stycket visar sig deremot ett svagare band straxt framför hvarje starkare, så att dessa 

 egentligen hafva utseende af att vara dubbla. Med växande väglängder ökas dock in- 

 tensiteten hos det förut svaga bandet på ett sådant sätt, att de båda systemen nära 

 intill 5600 bli jemnstarka, i följd hvaraf afstånden mellan två närliggande band här- 

 städes synas, såsom vi redan antydt, blott hälften så stora mot på föregående ställen. 

 Tänker man sig dessa band fördelade i tvenne serier, så att hvarannat af dem föres 

 till den ena gruppen, och de återstående till den andra, och man vidare gifver akt på 

 afstånden mellan de inom hvardera gruppen hvarandra närmast liggande banden, finner 

 man lätt, att dessa afstånd icke äro lika stora inom de båda serierna. Det visar sig 

 tvärtom, att ungefär 13 mellanrum inom den ena serien upptaga samma längd inom 

 spektret som 12,5 inom den andra, i följd hvaraf en förflyttning mellan de båda se- 

 riernas band måste synas ega rum, ju mera man närmar sig åt den röda sidan. Man 

 finner derjemte, i afseende på intensiteten, att banden inom de båcla serierna med 

 växande våglängder byta om roler: medan således den förstnämnda serien allt mer och 

 mer aftager i styrka och vid 5800 helt och hållet upphör, har deremot den andra 

 serien nått sitt maximum af intensitet vid omkring 5700, hvarefter densamma i sin 

 ordning aftager och vid 5900 synes fullständigt upphöra. 



Vid nyssnämnda punkt 5700 framträda ytterligare några svaga band, tillhörande 

 en tredje serie, hvilken, efter att vid 6050 hafva uppnått sin största styrka, sedan med 

 allt mer och mer aftagande intensitet fortlöper till närheten af C eller derutöfver. 

 Liksom den första serien synes denna tredje förefinnas alldeles ensam under ett längre 

 stycke. En f jer de serie börjar vid 6150 och företer nära C temligen starka band, men 

 förlorar snart derpå sin tydlighet, ehuru man kan upptäcka spår af band äncla intill B. 



I det föregående hafva ej färre än fyra *) serier af band blifvit omnämnda, hvilka 

 likväl delvis täcka hvarandra och till sin intensitet variera. I sjelfva utseendet hos 

 absorptionsbanden, hvilka jag så naturtroget som det varit mig möjligt sökt återgifva 

 å den bifogade teckningen (tafl. I), tror jag mig ega skäl att anse antagandet af åt-, 

 minstone de fyra första serierna vara rigtigt. Detta spektrum står för öfrigt icke en- 

 staka i detta afseende, ehuru de olika serierna vanligtvis icke gripa så betydligt in i 



') För att förfara konseqvent, borde man sönderdela de sist framträdande banden i ännu nere serier, men då 

 deras intensitet äfven vid högt uppdrifven temperatur är temligen liten, och bestämningarne i deras lägen 

 på långt när ej äro så säkra som för de öfriga, kan det måhända synas olämpligt att med en dylik grup- 

 pering härstädes fortsätta. Emellertid har jag såväl i tabellen öfver våglängderna som å taflan I försökt 

 ordna banden i tillsammans sju serier, men kan naturligtvis, med afseende på dem emellan C och B be- 

 lägna, ej fästa någon synnerlig vigt vid denna indelning. 



