iJeeren Eiland eller den klippö, som vid 74:de nordliga breddgraden enstaka höjer 

 sig ur Ishafvet, har länge varit känd af polarländernas innevånare såsom en ibland de 

 mest otillgängliga och ödsliga öar i detta haf, ett hem för ständiga stormar, regn och 

 oväder. Ön är belägen vid den allmänna stråkvägen mellan Norge och Spetsbergen, 

 men endast några få af de många sjöfarande, hvilka årligen för jagtens och fiskets 

 byten färdas fram derstädes, besöka numera densamma, utan synas snarare undvika 

 den så mycket som möjligt. Der finnes heller ingen vänlig hamn, som kan lemna dem 

 tillräckligt skydd mot hafvets oftast våldsamma bränningar, och vanligen är ön insvept 

 i ett mer eller mindre ogenomträngligt töcken, som gör seglarens färd osäker. Det 

 omgifvande hafvet är dock rikt på fisk af flere slag, hvarigenöm en och annan "fångst- 

 man" — vanligen på återresan från Spetsbergen — , då väderleken det tillåter, finner 

 fördel uti att derstädes pröfva sin fiskredskap. 



Det var likväl en tid, när ön oftare besöktes af djerfva, oförvägna män, hvilka 

 då i ett rikt jagtbyte sökte och, i lyckliga fall, äfven funno lön för sina mödor och 

 försakelser. Men denna tid är för länge sedan förbi. De större djuren, hvalrossen och 

 isbjörnen, hvilka fordom i ej ringa antal lefde på ön och vid dess kuster, äro nu helt 

 och hållet utrotade, och det är endast deras hvitnade eller multnade och öfverallt 

 kringströdda ben, som gifva tillkänna att de funnits derstädes, likasom äfven tvenne 

 ruskiga boningshus och åtskilliga grafvar säga oss hvilka deras vinningslystna förföljare 

 och utödare varit. 



Under de föregående polarexpeditionerna, som utgingo från Sverige, kunde man, 

 till följd af dimma eller storm, blott en enda gång och med möda komma i land på 

 ön; men detta var tyvärr under en årstid, då den till största delen var inhöljd i snö. 

 Man har derföre haft föga reda på öns vegetation, och dess insektfauna har hitintills 

 varit alldeles okänd. Det må derföre anses såsom en särdeles lycklig omständighet när 

 medlemmarne af 1868 års svenska Spetsbergsexpedition kommo i tillfälle att få besöka 

 ön och att detta skedde under en årstid, som var synnerligen lämplig för botaniska 

 och entomologiska forskningar. Jag hade då det nöjet att få medfölja expeditionen 

 och från den 23 — 28 Juli få vistas på ön. Det är resultatet af mina derstädes gjorda 

 iakttagelser, som jag nu, jemte de på Spetsbergen verkställda, har för afsigt att i kort- 

 het framställa. Men innan jag skrider dertill, torde det icke sakna intresse att jag 

 lemnar någon, om än ofullständig, kännedom om öns naturförhållanden i allmänhet. 



Beeren Eiland utgöres till största delen af ett temligen jemnt, högt slättland, som 

 här och hvar är genomdraget af mer eller mindre djupa, mot hafvet sluttande dal- 

 sträckningar, hvilka de årligen nedsmältande snömassorna, sedan de blifvit förvandlade 



