METEORSTENSFALLET VID HESSLE. 7 



De små meteorstenar (de minsta vägde endast 0,07 gr. men voro dock helt och hållet 

 omgifna med en svart skorpa), som föllo i samma trakt, som kolpulvret, äro i allmänhet 

 alldeles afrundade och från alla sidor omgifna af en svart, matt, ofta liksom svamplik skorpa. 

 Stundom äro de dock mera skarpkantiga, omgifna af en tunnare, mindre fullständig och 

 tydligen sednare bildad skorpa, någongång sönderbrutna, så att en frisk brottyta blir synlig, 

 hvilken dock här och der är liksom rökig, och dessutom omgifves emot den svarta brott- 

 ytan af en något invikt, svart kant. Afven denna brottyta är således tydligen bildad före 

 stenens nedfallande. De jernpartiklar, som visa sig på ytan af de små stenarna, äro i 

 allmänhet alldeles blanka och ooxiderade, hvilket tyckes antyda, att stenen varit upphettad 

 i en reducerande atmosfer. Jag vore till och med mycket benägen att antaga, att den 

 svarta färg, som utmärker meteorstenarnes skorpa, direkt förorsakas af ett svart kolpigment, 

 härrörande från det kolpulver, som sannolikt oftast åtföljer meteoriterna, och som genom 

 sin förbränning förorsakar det genom direkt glödgning af sjelfva meteoriten oförklarlio-a 

 eldfenomen, af hvilket hithörande märkvärdiga företeelser oftast beledsagas. Direkte har 

 jag dock ej lyckats ådagalägga detta, ehuru såväl Lindströms undersökningar af hufvud- 

 massan, som mina af den efter afdrifning med fluorvätesvafvelsyra qvarblifna resten, visat, 

 att sjelfva meteorstenarne verkligen innehålla spår till kol och förmodligen äfven till kol- 

 väten. Möjligt är, att ett dylikt pulver ofta, kanske alltid, åtföljer meteoriterna, ehuru det 

 oftast förbrinner innan nedfallandet, och äfven eljest endast i den händelse, att meteorit- 

 fallet äger rum på snöbetäckt mark, kan blifva märkbart* 



Afven de större meteorstenarne voro, såsom ofvanföre nämndes, oftast alldeles hela 

 och oskadade af fallet, samt i så fall från alla sidor betäckta med en mer eller mindre 

 fullständig, till beskaffenhet mycket vexlande skorpa. På inånga stenar kunde man tyd- 

 ligen urskilja ända till fyra olika slag deraf, hvilka tydligen genom sitt utseende gåfvo 

 tillkänna, att de bildat sig efter flere olika successiva explosioner. Den äldsta, först bildade 

 skorpan är tjock, matt och betäcker de mest afrundade delarne af stenarne. Derpå komma 

 nyare brottytor med skarpare kanter och en svart men mindre tjock skorpa, så brottytor 

 endast betäckta med en tunn, brun, glänsande hinna, så slutligen brottytor, vid hvilka 

 den gråa grundmassan med sina olika beståndsdelar tydligen kan urskiljas, ehuru dess 

 gråhvita färg här är svagt nedsotad och de insprängda kulorna betäckta med en tunn, 

 genomskinlig glacyr. Liksom vid de smärre stenarne är den äldre brottytan ofta nedvikt 

 öfver den nyare — någongång så fullständigt, att, såsom fig. 5 utvisar, för densamma endast 

 en obetydlig, rundad, insänkt fläck återstår. Möjligen hade här tvenne stenar, under sin 

 bana i jordatmosferen, varit i direkt beröring med hvarandra, och derigenom på berörings- 

 stället skyddat hvarandra för värmens inverkan. Om någon sten med frisk brottyta träf- 

 fades, fann man ofta i dess omedelbara närhet det saknade fragmentet, hvilket visar, att 

 några alldeles friska, i luften bildade brottytor icke förekommit och att derföre någon sönder- 

 sprängning af den endast föga uppvärmda meteoriten icke ägt rum omedelbart före fallet. 

 Förmodligen ägde den upphettningen, genom hvilken den svarta skorpan bildades, rum under 

 de få ögonblick meteoriten med kosmisk hastighet passerade jordatmosferens öfra lager, 

 och till följd af denna hastighet liksom släpade med sig en i jemförelse med meteoriten 

 betydlig massa förtätad och härigenom äfven starkt upphettad luft. Denna upphettning 

 har tydligen varit ganska stark, då jernoxidul-talk-silikaterna smultit, men varat så kort, 



