8 A. E. NORDENSKIÖLD. 



att värmen icke kunnat fortplanta sig till stenens inre, och upphört i och med detsamma 

 farten minskats så mycket, att den förtätade luften åter fått utvidga sig, hvarigenom värme 

 bundits och köld bildats. Såsom man lätt finner, äro orsakerna till värme- och köldbild- 

 ningen här alldeles analoga 1 ). 



Meteorstenarne från olika delar af Hesslefallet likna hvarandra hvad stenmassans 

 beskaffenhet beträffar fullkomligt. De äro på ytan svarta, inuti ljusgråa samt så porösa, 

 att de häfta på tungan och genast uppsupa det vatten, som gjutes på den friska brottytan. 

 Man kan häraf sluta, att stenarne icke voro smälta, såsom Laplaces teori fordrar, utan att 

 de bildat sig genom aggregation i verldsaltet. 



Hufvudmassan utgöres dels af runda, ofta nästan mikroskopiska, men någongång 

 ända till 2 mm ' stora silikatkulor, dels af oregelmässiga, taggiga, silfverglänsande metallkorn, 

 hvilka på ytan äro så betäckta med ett h vitgrå tt pulver, att de vid första ögonkastet på 

 ett friskt brott knappast märkas. Kulorna och metallkornen äro sammanbundna med en 

 hvitgrå, löst sammanhängande och porös massa, som lätt kan afskiljas vid stenens sönder- 

 malning och är bildadt dels af ett silikat, till sammansättningen föga skiljande sig från ku- 

 lorna, dels af insprängde partiklar utaf svafveljern, nickeljern och fosfor-nickeljern. Stenar, 

 som en tid varit utsatta för åverkan af fuktig luft, äro dessutom på brottytan betäckta 

 med rostfiäckar, förmodligen härrörande från oxideringen af svafvel- eller nickeljernet. 



Följande analyser hafva på mitt laboratorium blifvit utförda på meteorstenar från Hessle. 



1. Analys af stenen i sin helhet, a. G. Lindström 1 ). Analys af ett stenfragment 



ursprungligen vägande 4,09 gr. nedfallen nära Hessle. b. Analys af A. E. 



Nordenskiöld af en hel meteorsten, nedfallen på isen mellan Arno och Hessle, 



vägande 1,603 gr. c. Analys af en hel meteorsten från Arno, vägande 0,64 gr. 



a. b. c. 



Kiselsyra 36,83 36,75 37,08 



Jernoxidul 10,85 13,36 13,49 



Talkjord 23,21 26,06 24,06 



Manganoxidul 0,42 3 ) 



Kalkjord 1,80 1,50 2,66 



Lerjord 2,38 2,00 1,11 



') Öfver hufvud taget torde den qvantitet förtätad luft, som medföljer eller rättare släpar med meteorstenen, 

 under första delen af dess bana i jordatmosferen, vara mycket betydlig, kanske i massa öfvervägande sjelfva 

 meteorstenens, och den motståndskraft en äfven mycket förtunnad atmosfer utöfvar emot en i densamma 

 med kosmisk hastighet framilande kropp vara betydligt större, än man i allmänhet föreställer sig — ett 

 förhållande, som är en omedelbar följd af luftens ringa förmåga att vika undan för en kropp med tillräcklig 

 rörelsehastighet. Några experimenter, som under de senare åren blifvit i Stockholm anställda med de nya 

 sprängämnena nitroglycerin och dynamit, visa detta på ett ganska slående sätt. Om man till ex. på vanligt 

 sätt antänder en på en stenhäll löst lagd dynamithög, så förbrinner den temligen långsamt utan explosion. 

 Men om man antänder densamma med en lämplig knallhatt, så att hela den explosiva delen af dynamit- 

 massan på en gång förvandlas till gas, så inträffar ej allenast en stark explosion, utan till och med den under- 

 liggande stenhällen splittras sönder och krossas, oaktadt de bildade gaserna från den på stenen löst liggande 

 dynamiten endast af den atmosferiska luften hindras att bortgå. 



2 ) De närmare detaljerna af Lindströms, med yttersta omsorg utförda analyser finnas angifna i en i K. Vet.- 

 Akademiens Ofversigt för år 1869 intagen uppsats »Kemisk undersökning af meteorstenarne från Hessle af 

 G. Lindström». 



3 ) Dessa små stenar innehöllo knappast nämnvärda spår af mangan. 



