6 K. HOLMGREN, 



i hvilken som helst af systemets punkter vara en funktion af tillståndet i dem alla. 

 Hvarifrån de elektriska krafter, hvilkas tillvaro elektroskopet angifver, än må verka, 

 innebär dock den ständiga vexlingen i de kringsimmande dunstsamlingarnas form, led- 

 ningsförmåga samt läge till hvarandra och till sjelfva jordklotet tillräcklig anledning- 

 till oberäkneliga förändringar i elektrisk täthetsfördelning, induktion och urladdningar; 

 och dessa förändringar kunna möjligen vara af den storlek, att de mer eller mindre 

 gifva sig tillkänna för elektroskopet. 



3. De undersökningsniethoder, man begagnat, hafva hufvudsakligen varit två: 

 den isolerade konduktör, som varit bestämd till att upptaga den elektriska verkan, har 

 nemligen försatts i afledande förbindelse antingen med jorden eller med atmosferen. 



Vid den förra methoden, begagnad af de Saussure, Erman, Peltier, Quetelet, 

 Lamont, Dellmann m. fl., ställes konduktorn på en viss höjd i luften och beröres der 

 ett ögonblick. För att undersöka det elektriska tillstånd, i hvilket konduktorn blifvit 

 försatt, flyttas han till en plats, på hvilken kraftens inflytande är ett annat än på det 

 ställe, der konduktorn berördes. Vanligen bar man flyttat konduktorn ned i ett 

 täckt rum. 



Den andra metoden består i att låta den isolerade konduktorn på olika sätt af- 

 ledas till atmosferen, i det att han slutar med en spets (de äldre försöken med pap- 

 persdrakar, Franklin m. fl.), med en låga (Bennet *>, Schubler 2 \ de äldre observatio- 

 nerna i Kew 3 \ m. fl.) eller med en fin vattenstråle (W. Thomson och de nyare obser- 

 tionerna i Kew 4 )). Elektrometern står i förbindelse med konduktorn, hvars elektriska 

 tillstånd utan all slags förflyttning af instrumentet kan afläsas på elektrometern. 



Härtill kan läggas en tredje method, som i viss mening är en förening af de två 

 förenämnde. Den består uti att utsätta en laddflaska för elektriska kraftens inverkan. 

 Det inses lätt, att, om flaskans inre beläggning skall laddas med ett elektricitetsslag 

 genom induktion och afledning i luften, laddandet kommer att försiggå hastigt eller 

 långsamt, alltefter som beläggningens utskjutande del är spetsigt utdragen eller slutar 

 med en kula. Denna method har blifvit använd af Franklin, Cavallo; någongång af 

 Schubler och Dellmann °). 



4. De talrika iakttagelser, som med dessa methoder blifvit gjorda, hafva visat, 

 att i allmänhet konduktorn efter beröring med jorden, enligt första metoden, blifvit 

 negativt elektrisk, men efter afledning till luften, enligt andra och tredje metoden, po- 

 sitivt elektrisk. Man kan således sluta, att elektriska krafter finnas, som i närheten af 

 jordytan verka inducerande, och det så att den inducerade negativa elektriciteten i 

 allmänhet får en rörelseriktning utåt atmosferen, den positiva nedåt mot jordytan. 



Det stora flertalet af i sednare tider anställda observationer hafva åsyftat att för 

 hvar sina observationsstationer bestämma elektricitetens vexlingar i styrka från tid till 



!) PM. Tvans. 1787, S. 288. 



2 ) Scewigg. Journ. XIX, S. 10. 



3 ) Eeport of the Brit. Assoc. 1844, S. 120. 



4 ) Ann. de Chim. et de Pliys. (4) VII, S. 148. 



•') Naturligtvis kan ej någon skarp gräns mellan dessa methoder i allmänhet uppdragas, eftersom den riktning, 

 i hvilken afledningen af ena elektricitetsslaget försiggår, beror af de begagnade apparaternas form och det 

 omgifvande mediets isoleringsförmåga. 



