OM ELEKTRICITETEN SOM KOSMISK KRAFT. 9 



Bestämdast och fullständigast torde hr Lamont och hr Dellmann hafva uttryckt 

 de två motsatta grundäsigter, som blifvit uttalade, angående de elektroskopiska före- 

 teelsernas uppkomst. 



Hr Lamont 1 ) antager, att jorden eger en viss, alltid oföränderlig mängd negativ 

 elektricitet, som skulle vara likformigt fördelad, om icke jordytan hade ojemnheter 

 och, som konduktör betraktad, ständigt till formen förändrades af ledande dunster, 

 som med henne stå i omedelbar beröring, hvartill kommer inverkan af de ofvan jord- 

 ytan i atmosferen simmande elektriska molnen. Ett elektroskop, som sättes i ledande 

 förening med jorden, blifver således negativt elektriskt genom jordelektricitetens inre 

 repulsion. Den rena luften har alls ingen elektricitet, är ur stånd att leda eller hålla 

 elektricitet; men ofvan jordytan befintliga ledande kroppar blifva elektriska genom jor- 

 dens inducerande inflytande. Såsom medverkande till de -periodiska vexlingarne för- 

 modar han, att elektriska krafter finnas hos de öfrige verldskropparne och framförallt 

 hos solen. 



Hr Dellmann 2 ) antager i motsats härtill och i öfverensstämmelse med sin åsigt 

 om elektricitetens uppkomst genom jordytans uppvärmning af solen, att jordytan och 

 atmosferen alltid äro elektriska, likväl på det sättet att jorden blir det genom atmo- 

 sferens inducerande verkan. I och för sig är jordytan utan elektricitet. Derför är 

 hennes elektricitet knappast märkbar för de känsligaste instrumenter. Hela atmosferens 

 elektriska summa är noll; men de två slagen hafva en olika utbredning: den positiva 

 aftager från polerna i styrka genom de kalla och tempererade zonerna, slår öfver i 

 negativ, som har sitt maximum vid equatorn. Hr Dellmann låter således de elektro- 

 skopiska företeelserna vid jordytan bestämmas af ett igenom atmosferen utbredt agens 

 och tyckes dervid nästan uteslutande fästa sig vid den del deraf, som omedelbart om- 

 gifver uppsamlingsapparaten 3 ). Enär han förutsätter, att elektriciteten är vid jordytan 

 transformeradt solvärme, kan ej något utanför atmosferen befintligt elektriskt agens 

 ifrågakomma. För honom återstår således blott att bevisa, att atmosferen är elektrisk 

 och att visa orimligheten i den Peltier-Lamontska uppfattningen. 



Såsom direkt bevis för atmosferens sjelfelektriska egenskap anför han sina iakt- 

 tagelser, att en konduktör, som längre tid stått isolerad i fria luften, befunnits laddad 

 med positiv elektricitet. Denna anses hafva tillkommit konduktorn genom direkt med- 

 delning från luften. Emot Peltier-Lamontska åsigten åberopar han, att nyssnämnda 

 positiva laddning varit större, ju högre den isolerade konduktorn befunnit sig från 

 jorden. Särskildt anföres ett försök, vid hvilket visade sig, att, under det jordytan var 

 alldeles icke eller högst tvifvelaktigt negativt elektrisk, en isolerad konduktör nästan 

 midtöfver det ställe, der jordens elektriska styrka pröfvades, erhöll en med höjden 



1 ) Jahres-Ber. d. k. Sternw. zu Mimenen 1852, ss. 78 och följ.; 1858, s. 70; Pogg. Ann. LXXXV, s. 494; 

 Beschreibung der an der Miinch. Sternw. verw. neuen Instrum. und Apparate, s. 60; Der Erdstrom, s. 67. 



2 ) Schlöm. Z. f. M. u. Ph. VI, s. 246. 



3 ) Pogg. Ann. LXXXIX, s. 263; Schlöm. Z. f. M. u. Ph., s. 247. Det besynnerliga i tolkningen af för- 

 söket, som anföres på sidan 256 af sistnämnda afliandling måtte bero af förbiseende eller tryckfel. Sjelfva 

 beviset synes ej bindande, då man känner, huru tätt på hvarandra tecknen vexla i åskväder och då intet 

 samtidigt försök med afledning gjordes. 



K. Vet. Akad. Handl. B. 8. N:o 10 



