10 K. HOLMGREN, 



växande positivt elektrisk laddning. Efter anförandet af dessa resultater anmärker hr 

 Dellmann: "Wie känn denn nun hier von Influenz von Seiten der Erdelektricität die 

 Rede seyn?" x ) 



H. Mig synes som om den Lamontska åsigtens anhängare utan svårighet skulle 

 kunna besvara denna, till dem riktade, fråga. En hufvudsak är att dervid tillse, huru 

 de försök blifvit gjorda, af hvilka hon närmast föranledes. 



Den af hr Dellmann begagnade uppsamlingsapparaten 2 ) består af en (6 tums) 

 kopparkula på en (L fot hög, 1 tum tjock) kopparstång. Af denna sednare är ungefär 

 5 tums längd med god isolering omsluten af en kopparhylsa, som vid försöken fästes 

 vid en lång trästång och dymedelst höjes upp i luften. Så vidt jag förstår, är hela 

 denna apparat en laddfiaska, som med sin yttre beläggning (kopparh}lsan) alltid är i 

 ledande förbindelse med jorden. Den inre beläggningen utgöres af messingsstafven med 

 kulan. Mellanlaoret har med all omsorg o-iorts isolerande. 



Laddas nu, enligt Lamontska åsigten, yttre beläggningen med negativ elektricitet, 

 sa fördelas den inres på det sättet, att den positiva bindes af apparaten och den nega- 

 tiva drifves utåt till den del, som skjuter fram utom hylsan. Det slutliga elektriska 

 tillståndet hos inre beläggningen kommer tydligen att bero af bindningskoefficienten, 

 spridningskoefficienten samt ledningsförmågan hos förbindelsen mellan apparatens båda 

 beläggningar. Ar isoleringen mellan apparatens båda beläggningar mycket god, stan- 

 nar den positiva elektriciteten bunden pa inre beläggningen, tilldess apparaten kommer 

 ned i observationsrummet, under det den motsvarande negativa från inre beläggnin- 

 gen småningom sprides ut i den mer eller mindre fuktiga luften. På detta sätt bör 

 kulan, då hon är isolerad, kunna genom bindningen tillochmed erhålla en större posi- 

 tiv elektricitetsmängd än den negativa, som hon erhåller, om hon vid samma höjd- 

 ställning sättes i ledande förbindelse med jorden. Att så verkligen skett har hr Dell- 

 mann också iakttagit d ), och detta var just den omständighet, som fastade min upp- 

 märksamhet på, att bindning här var förhanden. Bortgår deremot genom spridningen 

 från kulan negativ elektricitet till mindre belopp än hvad som genom ledning neutra- 

 liseras af den positiva, får kulan naturligtvis ett negativt öfverskott. 



Hvad angår de Dellmannska försöken öfver elektricitetens tillväxt med afståndet 

 från jorden, synas ej heller från dem kunna hemtas några afgörande bevis för, att de 

 alldagliga elektroskopiska företeelserna äro en verkan af luftens fria elektricitet. Äfven 

 här måste försöksinethoderna granskas. 



Vid det försök, som hr Dellmann i detta afseende särskilt åberopar, var elek- 

 triska verkan noll vid foten af en vägg, således inne i en vinkel af jordkonduktorn. 

 En half timme derefter undersöktes den ofvannämnda kulan, sedan apparaten, begag- 

 nad som laddfiaska, under tiden befunnit sig på en viss höjd öfver marken. Elektri- 

 ska tätheten var 100, i efter den antagna enheten, och efter åter en halftimmes förlopp 



') Schlöm. Z. f. M. n. Ph. VI, s. 248. Att hr Dellmanns åsigt stadgat sig genom mångårig erfarenhet 

 synes deraf. att han hår upprepar samma ord, som han redan 1853 uttalat. Jfr. Poi;-g. Ann. LXXXIX, 

 s. 282. 



-) Pogg. Ann. LXXXIX, s. 259. 



:! ) Schlöm. Z. f. M. u. Ph. VI. 247 



