14 K. HOLMGREN, 



konduktorns och laddflaskaos laddningar hade samma tecken. Under mycket gynnsam 

 väderlek kunde kulorna stå flere minuter på två till en centimeters afstånd från ladd- 

 ftaskan utan att erhålla någon fri elektricitet; i ogynnsam väderlek bortgick den af 

 leydnerflaskan repellerade i betydlig grad och nästan ögonblickligen från kulorna, un- 

 der det de befunno sig på ända till flere decimeters afstånd från laddfiaskan. 



För att anställa prof i något närmare öfverensstämmelse med de försök, för 

 hvilka apparaten var afsedd, bragtes de två isolerade kulorna i omedelbar beröring 

 med hvarandra och utsattes i detta läge för laddfiaskans verkan på nära håll. Den 

 ytterst belägna kulan aflägsnacles clerefter först, och båda fördes, skilda från hvarandra, 

 utom kretsen för laddfiaskans märkbara verksamhet. Om de en längre eller kortare 

 stund clerefter återförenades med hvarandra, tillkännagaf en liten gnista, som sprang 

 öfver i förväg, att induktionen ingalunda varit obetydlig. Det oaktadt visade de två 

 kulorna efter denna återförening i gynnsam väderlek antingen intet eller ock ett knappt 

 mätbart spår till elektricitet; hvilket borde kunna antagas som ett godt bevis för, att 

 de båda voro lika väl isolerade. 



Profven med apparatens öfrige isolatorer utföllo långtifrån så gynnsamt; dock 

 icke sämre än att jag trodde mig kunna låta möjligen behöfliga förbättringar bero på 

 resultaterna af apparatens användande för det afsedda ändamålet. 



För att emellertid äfven i fria luften göra ett förkänningsprof med apparaten 

 (hg. 1) i hans helhet, uppställdes han på stolpen ofvanpå observatoriets tak. Om ut- 

 gången af detta prof torde det vara nog att anföra följande, hvarvid, liksom allt fram- 

 gent, talen beteckna skaldelar på elektro metern; -)- och — framför talen angifva elek- 

 tricitetsslagen. Elektroinetern var medelst en fin (0,4 mm. i tvärlinie) koppartråd för- 

 enad med en messingskula, som med god isolering var fästad midt i taköppningen, 4,5 

 decimeter under takets öfra yta. Då en konduktörs elektriska tillstånd skulle under- 

 sökas, nedsänktes han i taköppningen, tdldess han kom i beröring med elektrometer- 

 trådens kula. 



Nedtogs nu apparaten efter att blott några ögonblick hafva stått orörd på stol- 

 pen, kunde under olika gynnsam x ) väderlek båda kulorna gifva 0,00, — 0,25, den ena 

 — |— 0,25, den andra --0,25. En gång har jag sednare antecknat: den ena 0,oo, den an- 

 dra — 1,00. Fick apparaten stå pä stolpen omkring en half timme, kunde utslagen gå 

 upp ända till — 3,5. Vid de tillfällen, då dessa försök utfördes, gåfvo kulorna, om 

 de anedande berördes, utslag, som kunde variera mellan - 10 och - - 20. Anmärkas 

 bör derjemte, att jag undvikit experimentera under mycket fuktig luft. 



delaktigt som isolator vid svaga laddningar föreställer jag mig gissningsvis hafva sammanhang med vaxets 

 egenskaper i hygroskopiskt hänseende. Detta öfverensstämmer med min erfarenhet om silkesvaxtaft, hvilket 

 är en utmärkt isolator oeh som i fuktig väderlek synes öfverträffa alla andra ämnen i isoleringsförmåga. 

 Jag erhöll år 1856 i Pisa denna anvisning af prof. B. Pélici och har alltsedan dess funnit meddelandet 

 tillförlitligt. 



') Jag har ofta begagnat uttrycket "gynnsam" väderlek, emedan jag ej velat säga "torr" väderlek, förrän jag 

 hinner närmare undersöka, i hvilket förhållande elektriska ledningsförmågan och spridningen stå till luftens 

 hygrometrrska tillstånd. Det är anledning hoppas, att den fullkomiiing, som hygrometrien erhållit pä sed- 

 nare tider, skall medgifva ett förfullständigande af Cotjlombs undersökningar i berörda hänseende. 



