16 K. HOLMGREN, 



Försöken gjordes i den följd, som nummerordningen i tabellen angifver. Strecken 

 beteckna, att ingen observation gjordes; t — utmärker, att apparaten blott några mi- 

 nuter stod på stolpen. Försöken N:o 1 och N:o 2 gjordes en dag, de öfriga en annan. 

 Mellan N:o 1 och N:o 2 förbättrades isoleringen mellan laddflaskans beläggningar, och 

 till de följande försöken fullkomnades hon ytterligare. Yttre beläggningen till ladd- 

 flaskan stod alltid i ledande förbindelse med jorden, under det den inre urladdades. 



Enligt förväntan förhöll sig den efter hr Dellmanns uppgifter inrättade apparat- 

 delen fullständigt såsom en kondensationsapparat. Försöket N:o 6 är ensamt tillräck- 

 ligt att visa det: den med bindningsinrättning försedda kulan gaf ett positivt utslag, 

 som var större än något under de två dagarne vid hennes förbindelse med jorden er- 

 hållet negativt; och samtidigt erhöll den andra kulan, som stod i jemnhöjd med henne, 

 men icke egde någon bindningsapparat, en negativ laddning. Likväl var härunder vä- 

 gen från jorden till laddflaskans kula snarare bättre än sämre ledande än upp till ku- 

 lan a. Om fördenskull laddflaskans positiva elektricitet tillkommit genom "meddelning" 

 från luften, borde också kulan a hafva blifvit positivt elektrisk. 



De erhållna resultaten synas mig följaktligen ej på mera än ett sätt kunna tydas 

 från elektricitetslärans närvarande ståndpunkt. En kraft verkar, som sträfvar att drifva 

 en i joi'dens närhet befintlig kropps negativa elektricitet uppåt, den positiva nedåt. 

 Befunne sig en fullkomligt isolerad kropp ett stycke upp i luften, skulle hans natur- 

 liga elektricitet fördelas och intet utslag visa sig, om kroppen under jordkonduktorns 

 yta sättes i beröring med elektrometern. Men atmosferen i sitt faktiskt gifna skick är 

 långt ifrån att vara en fullkomlig oledare; sämre oledare blir dock hvarje isolator, som 

 omslutes af luften, enär hennes fukt kondenseras omkring honom. Af detta skäl har, 

 enligt min mening, kulan a alltid blifvit negativ under inflytandet af de elektriska 

 krafter, som verka i jordytans närhet. Helt andra omständigheter inträda, om en kon- 

 densationsapparat uppställes i luften och om hans ena beläggning sättes i ledande för- 

 bindelse med jorden. Denna beläggning må för korthets skull kallas den yttre. När 

 nu den inducerande kraften verkar på båda beläggningarna — den tråd, som i mina 

 försök förband den yttre med jorden, deri inbegripen, — blir den yttre negativt elek- 

 trisk; hos den inre bindes eller återbindes den positiva elektriciteten mer eller mindre, 

 hvaremot den negativa, som drifves uppåt eller utåt atmosferen, småningom bortgår 

 genom spridning. I samma mån som negativ elektricitet går bort från inre belägg- 

 ningen ökas dennas positiva, liksom den negativa på den yttre. På detta sätt kan 

 följaktligen den inre beläggningens positiva elektricitet uppgå till ett högre belopp än 

 den negativa, som samma beläggning erhåller, om hon afledande beröres. Men enligt 

 Coulomb x ) är spridningen en funktion af tiden. Detta öfverensstämmer med de under 

 ungefär samma atmosferiska förhållanden utförda försöken N:ris 3 — 10 i föregående ta- 

 bell. Dervid bör anmärkas, att F i N:o 7 sannolikt är en återstod från i\ i N:o 6. 



Hufvudsakligen med afseende på elektriska bindningen mellan min apparats sär- 

 skilda delar gjorde jag sednare några försök som tillägg till hvad föregående tabell 

 innehåller. Hvarje gång apparaten i dessa försök stått den bestämda tiden i sin högsta 



') Jfr. Eiess, Die Lehre v. cl. Keibungsel. §§ 92 o. följ. 



