OM ELEKTRICITETEN SOM KOSMISK KRAFT. 21 



lan t. ex. N:o 2 och N:o 10, mellan N:o 6 och N:o 7, jemte den korrektion, hvartill 

 Tab. VI hänvisar, liksom obekantskap med huru lågan såsom del af öfre konduktom 

 skall uppskattas, visa methodens otillförlitlighet. 



Af alla nu anförda försök torde det vara tydligt, att Lamontska åsigten icke 

 vederlägges af den enda omständigheten, att öfre delen i förstärkningsapparaten blifver 

 positivt elektrisk, när apparaten utsattes i luften. 



Jag har lagt vigt på denna vederläggning, enär hon gäller det egentliga skäl, 

 som blifvit åstadkommet emot en — måhända mer än någon annan - - vetenskapligt 

 grundad åsigt, rörande den s. k. atmosferiska elektriciteten. 



Om den elektriska kraftens riktning. 



14. I detta afseende önskade jag erhålla bestämdare kännedom än den sväf- 

 vande föreställning, som kan hemtas ur hittills gjorda erfarenheter. 



Om man kunde observera elektriska fördelningen i en långsträckt, isolerad kon- 

 duktor, åt hvilken man gåfve olika riktningar, borde man deraf kunna sluta sig till 

 riktningen af de inducerande krafternas resultant. 



Antag följande beteckningar för ett isoleradt system af två lika stora sferiska 

 konduktörer, förenade med hvarandra medelst en fin metalltråd. 



M, N och m = de i sfererne och det trådformiga mellanstycket inducerade elektrici- 

 tetsmängderna ; 

 R — sferernes radie; 

 V, V= det elektriska agensets potentialfunktion med afseende på de två sferernes 



medelpunkter; 

 U, V — potentialfunktionen för m med afseende på samma medelpunkter. 



Enligt föregående stycke (N:o 13) och särskilta i laboratoriet anställda prof med 

 vida starkare laddningar än dem, som den s. k. atmosferiska elektriciteten meddelar, 

 kunde sferernas inducerande verkan på hvarandra helt och hållet lemnas ur räkningen 

 med hänsyn till afstånden mellan dem i de försök, som här afses. På grund häraf 

 och enär potentialnivåen för det ledande systemets alla inre punkter måste vara kon- 

 stant vid elektrisk jemnvigt, kan man med afseende på de två sferernes medelpunkter 

 uppställa eqvationerna 



^ + tj+ u = % + V+ V (1) 



och 



M+ N + m = (2). 



Häraf härledes, ifall det kan medgifvas att utelemna V — U, eqvationen 



M+j = j(V-U) (3). 



Qvantiteten V — U synes mig kunna bestämmas på följande sätt. Låt 

 l beteckna afståndet mellan sferernes medelpunkter, 

 r afståndet från det verksamma agensets tyngdpunkt till midten af l, 

 p, $' afstånden från samma tyngdpunkt till sferernes medelpunkter, 



