U nder de första svenska Spetsbergs-expeditionerna (1858, 1861 och 1864) voro samt- 

 liga deltagarne oftast så upptagna med aflägsna båtfärder från det i någon hamn för- 

 ankrade fartyget och andra maktpåliggande vetenskapliga undersökningar, att de rent 

 meteorologiska iakttagelserna ofta måste försummas. De under dessa expeditioner förda 

 meteorologiska journalerna förete derföre tidtals så stora, oregelmessigt återkommande 

 luckor, att desamma icke kunna offentliggöras utan en förberedande bearbetning — 

 en bearbetning, som tillföljd af vår saknade kamrat C. Chydenii plötsligt inträffade 

 dödsfall och åtskilliga andra missgynnande omständigheter hittills icke blifvit verkställd. 

 För att dock, såvidt möjligt är, tillmötesgå de uppmaningar, som blifvit från skilda håll 

 ställda till oss, och för att äfven från de skandinaviska polarexpeditionerna lemna ett 

 åtminstone ringa bidrag till kännedomen om den högsta nordens klimatiska förhållan- 

 den, får jag i stället här meddela de 2:ne i titeln angifna meteorologiska journaler, 

 hvilka blifvit förda under mera gjmnsamma förhållanden och derföre äfven fortgå utan 

 några betydligare afbrott under hela den tid de ifrågavarande expeditionerna varade. 



I. Meteorologiska iakttagelser under en öfvervintring på Beeren Eiland 



1865-1866 af Sievert ToMesen. 



Beeren Eiland utgör en liten, enstaka, obebodd ö i polarhafvet, belägen på gräns- 

 gebitet emellan en från Atlanten utgrenad svag arm af Golfströmmen och en N.O. 

 ifrån kommande polarström, ungefär emellan 72° 20' — 74° 40' nordlig bredd och 18° — 

 19° 17' ostlig längd från Grenwich. Största delen af ön bildar en 50 — 100 fot öf- 

 ver hafvet belägen platå, från hvars södra och östra del två under sednare delen af 

 sommaren snöfria, men nästan alltid af en molnkrans höljda berg resa sig till en höjd 

 af 1,000 till 1,200 fot. Den lägre delen af ön upptages af vidsträckta, genom frostens 

 inverkan på den underliggande sandstenshällen bildade stenrös, eller kala, knappast af 

 någon vegetation täckta klapperstensfält och otaliga grunda sötvattensamlingar, hvilka 

 icke sällan bottenfrysa om vintern. Mot hafvet stupar denna platå så lodrätt ned, att 

 man blott på några få ställen kan leta sig en stig till sjelfva stranden, hvilken i all- 

 mänhet bildas af vildt sönderskurna, endast för fågeln tillgängliga klippor. 



På två ställen, vid nord- och syd hamnen, bildar stranden ett obetydligt sand- 

 delta, som ännu för några årtionden tillbaka utgjorde en beqväm hviloplats för de 



