226 N. Treschow 
for Selvyirkfomhed, fom alene kan gjöre det begri- 
beligt, hvorledes faa fvag Impuls, fom her finder Sted, 
kan føraarfage den fiærkefte Explofion? deels er det 
anförte Kjendemærke ei færeget for  Materien, men 
fælleds for alle endelige Vælener, der altfaa ifölge 
deraf kun i Grad maatte være forfkjellige fra hver- 
andre. 
Kan man nu ikke fradömme Materien al Kraf» 
faa, da der. efter den almindelige Mening gives man- 
: ge Slags Kræfter, vil det Spörgsmaal nödvendig frem- 
komme, hvilken Art af Kraft man da bör tillægge 
den. «Man fyarer nu blandt andet: Bevægelighed. el- 
ler Ævne til at fættes i Bevægelfe; thi den (nakaldte 
Inertie — vis inertiæ — hvorved den uforandret bli- 
ver i famme Tilfiand, naar kun intet udyvortes virker 
derpaa, fortjener ikke Navn af. Kraft eller engang af 
Ævne, men er egentlig Uvirkfomhed felv. Bevæce- 
lighed — vis motrix — er fom en poåtiv Befkaffen- 
hed vanfkeligere at begribe end. det ved förfte Öie- 
kaft lader til at være, Den fkal nemlig, for at yttre 
fig, vel behöve fremmed Hjælp, men dog ogfaa [elv 
bidrage til den virkelige Bevægelfe. Sagen kan vel 
neppe: ret fattes paa nogen anden Maade, end at man 
i den bevægelige Materie tænker fig en Stræben til 
at forandre fit Forhold til andre Legemer eller iil en 
anden Materie, men en ubeftemt, en, der paa alle 
Sider ær lige fiærk og altfaa holdes i Ligevægt, ind- 
til hine udvortes Aarfager formedelft Impuls, Berö- 
relle, Nærmelfe, Tiltrækning eller Frafiöden, fom de 
Gamle fagde, formedelft Venfkab og Fiendfkab, fom 
de Nyere hige, ifölge et Re ophæver Li- 
gevægten, hjælper Kraften til at befiemme fig, og gi- 
ver den en befyndgrlig Betning. å 
