4 Chr. Boeck. 



ven ved Heufingers Anforte, tåget af Been- og Ner- 

 vefyfteraets Udvikling hos Fuglefolus, er klart. Deri- 

 mod fynes det Modbeviis, han henter fra Organernes 

 Udvikling gjennem den hele Dyrrække, kun al have 

 liden Styrke, faafom denne Række nemlig jo ik- 

 ke forn faadaii af Naturen egentlig er opitiller, men 

 den fyftematifke Orden kun er grundet paa en i vis- 

 fe Maader aldeles vilkaarlig Dom om de enkelte Or- 

 ganismers ftorre og mindre Bygningsfuldkommenhed, 

 og altfaa omendfkjont der derved ligger et i deres 

 Natur lagt Moment til Grund for denne Sammenftil- 

 ling, kan den dog ei her med Henfyn til den gradvi- 

 fe Organudvikling fuldkomment faeites ved Siden af 

 den i en beftemt Orden, og af Naturen abfolut for- 

 drede Udviklingsfdlge af de enkelte Organer hos In- 

 dividuet under dets Uddannelfesperiode, En Art 

 Analogie faaer man vel unegreligen, men faadan for- 

 drer ei at de analoge Phænomener derfor fkal have 

 £amme Grund, eller ftaae i en nddvendig Forbindelfe 

 med hinanden, og ville det vel her i alle Henfeen- 

 der være mere Aarlag til at flutte til Rigtigheden el- 

 ler Nalurmæsfigheden af den fyftematifke Orden, hvori 

 man opftiller de organifke Legemer fra Organudvik- 

 lingen hos det enkelte Individ — for faavidt det la- 

 der fig gjdre — end af hiin at ville iluite til den Or- 

 den, hvori denne nodvendigen vifer fig hos dette. 

 Det faakaldle apriorifke Modbeviis, Heufinger opftiller, 

 bliver, faa rigtig Fremftillingen for fig end kan være, 

 ligefaalidet fuldgyldigt. Der raaae altid blive Forfkjel 

 paa den Vexel og Udvikling, der kan opftaae, og 

 forn virkelig finder Sted mellem og i allerede exi- 

 fterende Organer, og den der fkeer i Materien un- 

 der disfes Tilblivelfesmoment» Den Orden hvori de 



