g Chr. Boeck. 



kime og ^en omværende ovrige Natur, ligelom og 

 ved fortfat Udvikling, fom allerede anfort er, en lig- 

 nende maae deri opftaae mellem de enkelte Dele og 

 Organer» Fra denne Side kan man ei benegte Rig- 

 tigheden af Heufingers Sætning, men derom kan ei 

 blive Sporgsmaalet» Dette maa yære om Totalud- 

 trykket af den hele Combination i dels idiefaldende 

 Phænoraener; thi da er det forft man kan tale ora 

 Organers Freraftaaen i forfkjellige Rum og Tidsdele, 

 og om den egentlige Udvikling. Seer man hen til den 

 ufandfelige, forud for felve Organismens dens mind- 

 fte Deels materielle Exiftence tilværende og denne 

 ordnende Aarfag, da kan igjen ei nægtes, at denne i 

 lin Yttring maae være periphericocentral» Det orga- 

 nifke Legemes Tilbliven, fora organiferet Væfen, kan 

 nemlig kun anfees fom et Product af den hele Natur; 

 det bliver den i et beftemt Rum begrændfede og til 

 Individualitet forandrede Exiftence af en i den Hen- 

 feende og i Forhold til den ind virkende Kraftforbin- 

 delfe faa at fige, indifferent Tilværelfe frembragt ved 

 den convergerende Samvirken af den hele Tilværel- 

 fes enkelte Dele. Har deri Serres lagt Begrebet om 

 lin Udviklingslov, da maa han ogfaa have Ret og kan 

 ei modliges; men dette er ei heller Tilfældel; thi da 

 kunde han ei tale om de materielle Organer. Da 

 nu det forfte Livspunct — her fom et individualife- 

 ret — kun kan opftaae i hiin Convergenlfes Middel- 

 punct, maa fra dette Centrum udgaae den Udvikling, 

 fom er nodvendig for et i Rummet materielt Tilvæ- 

 rende; og hvilken altfaa faalédes maa blive centrope- 

 ripheriik. Men da naturligen den ganfke Tilværelfe, 

 her betragtet fom noget fra den nye organiferende 

 Form Forfkjclligt, ei alene under den forfte Impuls, 



