Læren om Trilobkerne. 23 



fra disfe kunde man vente de Materialler, der en» 

 gang fkulle blive famlede til et fiildftændigt Heelt» 

 I Naturvidenfkaben er ethvert i Naturen opdaget 

 Factum anvendeligt og uundværligt. At tilbagehol- 

 de noget, blot fordi det ei kan fynes at være noget 

 udmærket, baader lidet; ftedfe at tie med, hvad man 

 veed, finder juft ei altid fin Grund i Befkedenhed; 

 at frygte for haard og ubillig Critik kan være grun- 

 det, men ei overalt nyttigt, og at ville bie, indtil man 

 kan frembringe noget Sammenhængende, noget Heelt, 

 Moget ret Fuldftændigt, giver ofte lilfidft Intet, da Ev- 

 ne og Anledning vel ei fjeldent fælter uoverftigelige 

 Hindringer for at fee OnOce og Plan ndforl, Saaledes 

 har jeg ei tåget i Belænkning at meddele mine No- 

 titfer, der dog kanfke kunne bringe nogen Nytte om de 

 ei juft flculle monne meget. Det Urigtige faaer man 

 gaae forbi, og glemme, faa har man giort for, faa 

 vil man fremdeles gjore; den, der erftattcr det med 

 noget Rigtigere, bliver man takfkyldig. De opfdrte 

 Species troer jeg faa temmelig kan forfvares, overalt 

 vil for mange Diftinctioncr fkade mindre, end for 

 faae. Jo mindre famraenfatte de beftemmende Natu- 

 ralier ere i deres Form, desmindre tydelige blive de- 

 res Diftinctionsmærker. Trilobiterne, der kun have 

 beholdt lidet tilbage af det engang levende Dyr, 

 komme faaaledes til at ftaae fom de lavere Organis- 

 mer; man maa benytte mindre idinefaldende Mærker 

 til deres Adfkillelfe, iftedet for at opftille Arter. At 

 ville gjdre Varieteter bringer aldeles ingen Gavn; 

 faalænge man ei kan give noget beftemt naturgyldigt 

 Skilne mellem Art og Varietet, da bliver i Naturbe- 

 fkrivelfen det, forn har en conftant Formforfkjel rig- 

 tigft at opfdre fom Art» Hos de levende Organismer 



