BULETINUL SOCIETĂŢII DE SCIIXŢE 



biceiul pe atunci, o imensă grădină şi o ogradă tot atât de mare la 

 extremitatea căreîa, cam în faţa casei, se aflaii grajdurile. Era către seră, 

 de sigur pe la 6 sau 7 ore după prînz, când un incendiu cumplit ne 

 scose cu nepusa în masă din casă afară. Grajdul nostru ardea, flăcările 

 se înălţau puternic şi îngrozitore către cer, pe când soldaţii «nemţi» 

 cum se numeau austriaciî atunci, beţi, călări, descărcaţi puscile, sbierând 

 ca sălbaticii şi alergând în fuga cailor, ca la manej în jurul ogrădiî. 



Focul, strigătele, detunăturile armelor şi atitudinea obraznică a acestor 

 husarî, alcătuiau un tablou care explică puterea cu care a remas înfipt în 

 creerul unui copil de 4 anî. . . 



A face ordine, a protesta?... cu cine, cuî? 



Noroc numai că printre oficeriî Austriacî se afla şi câte un român din 

 provinciile române de sub sceptrul Austriei, care ne maî venea nouă din 

 când în când în ajutor. 



Părinţii meî aii păstrat cu recunoscinţă memoria unuî căpitan român 

 din Bucovina, care ne-a ajutat mult în acele dile triste. 



De alt fel, faţă de lipsa nostră de organisare, faţă cu consciinţa slă- 

 biciune! nostre, ultima consolare şi ultimul refugiu '1 aveau părinţii noştriî 

 în Dumnezeu. 



Credinţa în a tot putinţele a fost, este şi sper că va fi, nesecata sor- 

 ginte de putere, care ne-a făcut răbdători în nenorocire, clemenţi în 

 victorie şi tot-d'a-una siguri de viitorul nostru!^ — Tot ast-fel s'a cugetat 

 şi lucrat şi în acel moment de spaimă. Ved pe părinţii meî îngroziţi şi 

 pe tatăl mameî mele, un bătrîn verde şi vesel: Banul Vasile Capsa, cu 

 anteriu, giubea şi şapcă, ce sosise în grabă la vestea nenorocireî, orga- 

 nisând resistenţa?! ? . . . s'aii scos adecă îndată sfintele icone pe ceardac 

 în faţa incendiului ce ameninţa casa, pe lângă care ne gruparăm cu 

 sfială. In decursul erneî aceluiaş an avurăm a suferi maî multe din par- 

 tea acelorasî omeni. 



Iată ce se petrecea în Moldova la 1854. Nu eram stăpâni pe nimic ; 

 toţî erau stăpâni pe noî. Domnul ţeriî Grigorie Ghica fugise peste hotar. 

 Moldova din care se retrăsese în grabă Ruşiî era ocupată de Austriacî! 

 Cum voiţi ca în astfel de condiţiunî un popor să lucreze, să strîngă, să 

 progreseze şi să cugete, adică să evolueze necontenit spre bine. 



După ce am maî crescut şi în urmă când am înveţat istoria ţereî mele, 

 acest lung martirolog al nemuluî românesc, am vedut că cele petrecute 



