JitjLET/lNUL SOCIETĂŢII DE SCTINŢE 



«Să cinstim pe omenii noştri muri! Ori- 

 ce naţiune ce lipsesce de la acesta da- 

 torie, prepară ruina sa intelectuală, mo- 

 rală şi materială; ea nu va trăi multă 

 vreme pe pămînt şi nu va lăsa perind 

 de cât o urmă în curînd întunecată prin- 

 tre poporele viitorului.» 



I. B. Dumas. 



BIOGRAFIA 



LUI 



CAROL DAVILA 



I. O amintire personală. 



Era în tomna anului 1854. Aveam patru anî. Locuiam cu părinţii meî 

 în Roman, oraş situat aprope în centrul vecheî provincii Române Mol- 

 dova, care făcea parte pe atunci din imperiul turcesc. Să ne înţelegem 

 însă. Moldova făcea maî mult bănesce parte din imperiul turcesc, căruia 

 ca şi sora sa Muntenia 'î plătea anual un tribut (haraciu) în banî. De 

 fapt, ambele Principate dunărene aparţineau tot atât de bine Rusiei 

 şi Austriei ca şi Turciei, căci pe rînd fie-care din aceşti puternici vecini, 

 saii adesea câte doî de o-dată, ocupau cu armatele lor aceste frumose ţări. 



Aşa era starea de lucruri şi în tomna anului 1854. Moldova ca şi 

 Muntenia era ocupată de armatele austriace. 



Prima mea amintire dateză de la acele nenorocite momente. E o a- 

 mintire ce mi-a remas bine întipărită în minte şi o am vie încă în ochii meî. 

 O transcriu aici căcî nimic nu pote maî bine să ne lămurescă asupra 

 acesteî epocî care, cum vom vedea maî în urmă, coincide cu sosirea luî 

 Carol Davila printre noî. — Casa părinţilor meî se afla situată în ma- 

 halaua Sf. Gheorghe a orasuluî Roman. Era mică, dar avea, cum era o- 



