HO BULETINUL SOCIETĂŢII DE SCIINŢE 



Dacă n'ar exista în Natură de cât două corpuri cerescî, Luna şi 

 pămîntul d. ex; atrăgendu-se (1) conform legiî luî Newton, se demon- 

 streză că, mişcarea lor în jurul centrului comun de gravitate, ar fi cea 

 kepleriană, legile luî Kepler resultând ca consecinţe matematice ale legeî 

 newtoniane. 



Acesta însă nu e caşul Naturii. 



Lăsând la o parte acţiunea stelelor (2) şi considerând numai pe acea 

 a celor alte planete din sistemul solar, se va avea în locul mişcării elip- 

 tice, o mişcare neregulată, perturbată (3), sau cum se obicînuesce a se dice 

 în Astronomie, o mişcare afectată de inegalităţi. 



Aceste inegalităţi sunt forte mici, când se studieză mişcarea unei pla- 

 nete în jurul soreluî, din causă că massa planeţii perturbaiore, or-care ar 

 fi acesta planetă, e neglijabilă faţă de massa soreluî şi, prin urmare, şi 

 acţiunea eî, numită acţiune perturbatrice, e neînsemnată în presenţa ac- 

 ţiunii soreluî. 



Nu e tot ast-fel, când se studiază mişcarea Luneî, Sorele fiind aci 

 corpul perturbator. Din acesta causă inegalităţile mişcării Luneî sunt cele 

 maî însemnate şi maî numerose; intensitatea acţiunii perturbatrice mărind, 

 în genere, coeficienţii inegalităţilor, iar variaţiile eî continue şi repedî 

 micşorându-le durata. 



De aci dificultăţile teoretice enorme ce presintă calculul inegalităţilor 

 lunare. 



Newton, descompunând forţa perturbatrice în o componentă centrală 

 şi în o alta tangenţială, reuşesce să explice principalele inegalităţi lunare 

 şi chiar să fixeze prin calcul valorile câtor-va din ele, ca: variaţiunea, 

 equaţia anuală, cunoscute deja cu observaţiunea de către Kepler şi Tycho(4). 



Acesta metodă geometrică, suficientă cât timp se caută numai expli- 

 carea acestor inegalităţî, nu putea să dea, cu precisie, valorile lor nume- 

 rice şi maî ales să ne facă cunoscute pe cele maî micî, cari sunt cu mult 

 cele maî numerose. 



Plecând numaî de la principiul gravitaţiuniî universale, pe care '1 tra- 

 duce în limbagiul algebric, Laplace transformă Astronomia într'o problemă 

 de analisă. 



Legile luî Kepler, inegalităţile cele maî ascunse, acelea cari din causa 



(1) Cuvînt impropriu întrebuinţat în locul aceluia de gravitând. 



(2) Se demonstreză că cea maî apropiată stea şi cu un diametru de 1", n'ar mo- 

 difica de cât forte puţin centrul de gravitate, iar nici de cum mişcarea în jurul 

 acestui centru. 



(3) Şi aceste cuvinte, usitate în Astronomie, sunt astădî improprii, de dre-ce resultă 

 ca consecinţe necesarii ale legiî gravitaţiuniî. 



(4) Newton nu vorbesce nimic de cea maî importantă din aceste inegalităţî, Evec- 

 lumea, cunoscută încă de Hyparc, probabil fiind-că modifică escentricitatea, cum făcuse 

 şi Horrox înaintea luî. 



