302 BULETINUL SOCIETĂŢII DE SCTINŢE 



Cine scie, dacă nu în aceste influenţe prime ale copilăriei sale se află 

 secretul acelei mari iubiri a luî Davila pentru tot, ce era latin. 



După o şedere de şase anî la Parma el fu dus la Francfort p. M., unde 

 şedu până aprope de 10 anî, în care timp copilul înveţă în mod perfect 

 limba germană. Davila vorbia germana fără accent şi curent. Trimiterea 

 sa la Francfort se explică, cred, prin faptul că mama sa avea pote rude 

 apropiate în acel oraş. Familia sa 1 readuse în Franţa, unde făcu stu- 

 diile sale în liceul de la Limoges. In urmă trecu la Angers, unde studia 

 pe rînd farmacia şi medicina. 



La acesta şcolă el deveni maî întâi preparator de chimie. Băiat tîner, 

 în acea epocă a adolescenţei în care şcola ne tornă prin atâtea robinete 

 tote varietăţile cunoscinţelor omenescî, în acea epocă când creerul nostru, 

 doritor de a cunosce, esită în alegerea, ce voesce a face, căutând cu 

 nesaţiii frumosul şi plăcutul, adesea şi utilul, — şi seim, la ce tortură 

 acesta faşă a vieţeî ne supune, — Davila de îndată se decide pentru chimie, 

 sciinţă pe atunci nouă încă, atât de utilă şi fermecătore. Impresionabil, 

 cum era el, cu dorinţele viî, cu inteligenţă şi imaginaţie mare şi plin de 

 voinţă, ved cu mintea mea pe acest tîner preparator de chimie experi- 

 mentând, spărgând aparatele, făcend, gratie unei explosiî accidentale, să 

 sară coperişul de sticlă al laboratorului unde lucra, după cum ne isto- 

 risea adesea-orî aceste fapte în laboratorul, cu cunoscuta sa vervă. 



Iată acum cu probabilitate causa principală, afară de caracterul voinţei 

 sale, care '1 făcu să se decidă pentru chimie şi s'o iubescă atât. Cine 

 din noî nu scie câtă influenţă are asupra pasiuneî, ce se nasce în fie- 

 care student de elită pentru o specialitate, când cel ce o profesa la 

 şcolă e un om cu totul superior. Ceva identic se petrecuse la Angers. 

 Acest oraş avusese fericirea, să aibă ca profesor pe marele chimist 

 frances Proust. 



Cred necesar, fiind- că vorbesc despre specialitatea luî Davila, să intru 

 în un mic detaliu. 



Cu tote că cel maî mare din fondatorii chimieî moderne, Lavoisier, 

 admisese şi enunţase în un mod clar legea fixităţeî combinaţiunilor 

 chimice, dar iată că la 1799, chiar unul din ceî maî distinşi elevî aî seî, 

 ilustrul Berthollet, citea d'inaintea institutului Egyptian, ce-şî avea sediul 

 la Cair, în urma cuceririlor luî Bonaparte, ce dusese cu el o adeverată 

 pleiadă din ceî maî marî savanţî, o lucrare în care Berthollet susţinea, 

 că nu este nimic fix şi absolut în combinaţiunile chimice, şi că totul 

 depinde de influenţa fortuită a ore- căror condiţiunî fisice în casurî de- 

 terminate, ast-fel că el refusa de a atribui acestor fapte, ce constituesc 

 prima scară a vastelor cunoscinţe ale chimieî, caracterul uneî legî ge- 

 nerale. 



Berthollet era un savant, avea încă pentru el ca succesiune admiraţia 

 învăţaţilor pentru nemuritorul Lavoisier. In ce privesce chimia, el avea 



