BULETINUL SOCIETĂŢII DE SCIINŢE 495 



Legile fundamentale ale gazelor, purtând numele descoperitorilor, Boyle- 

 Mariotte şi Gay-Lussac ; monumentalele lucrărî de fisică matematică ale luî 

 Laplace, Poisson şi Fourier ; importantul memoriii al luî Carnot şi neîn- 

 trecutele experimente de calorimetrie ale luî Regnault, împreună cu re- 

 sultatele dobândite de Joule şi Hirn, pe la jumătatea acestuî vec, asupra 

 echivalentului mecanic al căldurii, formară elementele de alcătuire ale 

 acesteî nouî părţî a mecaniceî generale. 



Trei nume ilustre figureză pe frontispiciul ingenioseî clădirî sciinţifice: 

 R. Clausius, W. Rankine şi VV. Thomson. 



Nu maî puţin merită onorea de a fi citat printre maestriî de valore 

 aî termodinamiceî, d-1 prof. Gustav Zeuner, care a scrutat cu o admira- 

 bilă dibăcie de experimentator şi o profundă cunoscinţă analitică, tote 

 cestiunile relative maî ales la vapor. 



Tote efectele mecanice derivând din căldură, fură sistematisate şi re- 

 duse la câte-va principii fundamentale din carî se deduse forma analitică 

 a funcţiunilor ce exprimau diferitele legî ale echivalenţii şi ale relaţiu- 

 nilor adiacente acesteia. In nicî o parte a sciinţeî nu se arăta o putere 

 maî mare de sinteză, şi nică-erî nu se dovedia maî bine rolul puternic 

 al matematicei în tratarea cestiunilor fisice. Aplicaţiunile practice ale c>J- 

 duriî căutau să aibă de aci înainte aprobarea teorieî, pentru ca succesul 

 lor să fie asigurat. 



Sub raportul filosofic, din principiul echivalenţeî, întins asupra tutor 

 fenomenelor naturiî, se câştigă teoria generală a energiei, bazată pe co- 

 relaţiunea şi transformaţiunea mesurată a tutor forţelor între ele, şi ceva 

 maî departe se constitui conceptul mecanic al universului. Ideia alcătuiriî 

 cosmice din materie şi mişcare mereu în prefacere, nu era în adever noue, 

 dar în loc de a se presinta, ca la filosofu antichităţiî, sub vestmîntul uneî 

 sisteme aprioristice, ea căpăta acum valorea uneî doctrine positive ; înte- 

 meiată pe fapte irecuzabile, şi matematicesce puse în relaţiunî. 



Ilustrul profesor de Helmholtz fu propagatorul de frunte al teorieî me- 

 canice a universuluî, baza filosofieî naturale a timpuluî de adî. 



Orî-care ar fi natura fenomenuluî ce ni se presinta, el se reduce, în 

 ultimă analisă, la o schimbare de echilibru sau de situaţiune, fie că acesta 

 schimbare se întâmplă între întregul maselor în acţiune, cum e căderea 

 corpurilor spre pămînt, fie în intimitatea maî adâncă a substanţelor, între 

 sistemele lor de unităţî constitutive, carî se grupeză atuncî sub alte forme 

 echilibrate, ca nouî agregate moleculare. Pretutindeni e transformarea sau 

 comunicarea uneî mişcări tot-d'a-una echivalentă cu mişcarea care a pre- 

 ces. Materia şi mişcarea sunt substratele coexistente şi inseparabile ale 

 fenomenalităţii, cantitativ determinate şi indestructibile, în orî-ce sferă 

 le- am privi. 



