2 XXIV. Karel Tocl : 



a svědomitý pozorovatel ostriižinníků, z největší části znova a namnoze 

 na původních stanoviskách vyhledal, a k jejichž osvětlení velkou mérou 

 přispěl. Výtka, kterou druhdy učinil Wimmer Weihovi, že prý tento 

 zpracoval německé ostružinníky dle rostlin vyskytujících se nikoli v le- 

 sích, nýbrž v polích a plotech Vestfálska, tedy tam, kde v pestré 

 směsici druhy i míšenci proplétajíce se rostou, slušela by spíše na 

 adresu některých autorů pozdějších. Jaký to rozdíl, srovnáváme li na 

 př. publikace Fockeovy, zvláště dílo: „Synopsis Ruborum Germaniae" 

 (Brémy, 1877.) s monografií, jakou podal téměř o 20 let dříve P. J. 

 Müller na základě materiálu z Lotrinska, avšak methodou, kterou 

 právem sluší míti za pochybenou, třeba základní roztřídění hlavních 

 skupin, jež P. J. Müller r. 1359. uveřejnil, znamenalo pro tehdejší 

 dobu značný pokrok. V práci zmíněné (hlavně v periodické publikaci 

 „Pollichia" r. 1859.) uspořil si P. J. Müller šetření, byl-li který 

 z jeho „druhů" (počtem přes 200) již dříve dostatečně znám, a to 

 tak, že všem — až na nečetné výjimky ^ udělil nová jména. Počíuííní 

 monografň tohoto způsobu odradilo zejména některé seriosní autory 

 květen krajinských tou měrou, že buď podobnou literaturu ignorovali 

 úplně, neb naopak zase zavedeni byli k stanovení nových druhů 

 a plemen, u nichž však nebylo ani provedeno šetření, jsou-li opravdu 

 nové. — Před liedávnem teprve zemřelý dr. Jakub Utsch pokročil ve 

 šlépějích O. KuNTZEA při výkladu mnohých ostružinníků na jinou, do- 

 jista též nesprávnou cestu. V předpokladu nevelkého počtu tak zva- 

 ných typů základních snažil se Utsch v každé jednotlivé odchylce 

 rozpoznati znaky zděděné po rodičích domnělého míšence, a také po- 

 sléze nebylo nic divného, když na rostlinách, sběrateli a přátely mu 

 zasílaných, uhadoval trojnásobné až čtyřnásobné míšence ve většině 

 případů. V počínání takovém zajisté nikdo neodváží se Utsche násle- 

 dovati, byt provenience míšenců vůbec mezi mnohými ostružinníky byla 

 již dříve nepochybně zjištěna jak z přírody, tak z pokusů v zahradě 

 uměle provedených. 



Kdežto W. O. Focke v monografii své: „Synopsis Ruborum 

 Germaniae" r. 1877. v soustavném uspořádání sekce Euhatus z nej- 

 větší části užil methody přirozené, vidíme v jeho nejnovějším zpraco- 

 vání středoevropských ostružinníků, v Synopsi Ascherson-Graebnerově 

 (VI. díl, str. 448. a násl.) r. 1902. uveřejněném, značný pokrok ve 

 snaze, přirozený vývoj kruhů příbuzenských vystihnouti z typů zá- 

 kladních; tedy přehled co nejjasnější má býti podán methodou gene- 

 tickou, ve kteréžto vrcholí vědecká sysť^matika. Výtky, jež poslednímu 

 zpracování Fockeovu lze činiti, jsou pak jen významu podřízeného, 



m 



