Monografické studie o rodu ostriižinníko (Rubus L.) v Cechách. 5 



latu splývají. Případ ten objeven byl pozdě na podzim, s prvními 

 květy počátkem října. — Za normálních poměrů pruty ostružin kvetou 

 teprve druhý rok, a v následující zimě hynou, zřídka udrží se ještě 

 do třetího roku, kdy rozkvetou (ovšem na osách dalších stupňů) po 

 druhé; takové případy pozoroval autor u i?, suberectus And. a R.pli- 

 catus Wh. N. O prutech ostružinníků také ještě z jiné příčiny nelze 

 tvrditi, že jsou dvouleté; obecně platí to jen pro části prutů nad- 

 zemní. Odhrneme-li na podzim nebo záhy zjara vrstvu prsti od nej- 

 dolejší části prutů, uvidíme, že v nejdolejších úžlabích založeny jsou 

 1 — 3 pupeny; vedle toho však často ještě několik jiných, stejného 

 tvaru, leč adventivních, spatříme na povrchu vytrvalého, často dřev- 

 natě zduřelého kmene vlastního. Tyto dvoje pupeny jsou pro udržení 

 kře nejdůležitější. 



Druhý způsob vegetativního množení záleží v tom, že pruty již 

 v prvQÍm roce, a to v pozdním létě a na podzim, prodlouženým 

 koncem převislým dotknouce se půdy, v části extrémní zduřují a za- 

 pouštějí adventivní kořeny. Velmi obecný je způsob tento u všech 

 druhů s pruty položenými; u statných, obloukovitých prutů vidíme 

 zhusta, jak tenký konec jejich, často velmi prodloužený, v mechu špičku 

 zduřelou, nezřídka hadovitě zprohýbanou skrývá, z této pak hojnost 

 kořínků do kypré prsti vychází. — Často také dvouleté pruty na 

 podzim vysílají větévky, jež nek větou jako ostatní větvičky úžlabní, 

 dříve vyvinuté, nýbrž dosáhnouce povrchu půdy, kořenují. V lesním 

 hospodářství, jaké v Evropě střední je zavedeno, čas od času ostru- 

 žinové kře se vymýtí, a nezřídka nemají ani příležitosti, by květy 

 a plody vyvinuly; nezbývá jim pak než tento způsob udržování a mno- 

 žení se. 



Poslední způsob množení se ostružin záleží ve tvoření adventiv- 

 ních prýtů na pravých kořenech. Kdo všiml si směru kořenů některého 

 ostružiiiuíka ze skupiny Suberecti, na př. na sypké půdě po krajích 

 borového lesa, může říci, že největší díl kořenů těch prostupuje půdu 

 ve vzdálenosti 10—20 cm pod povrchem skoro vodorovně. Na těchto 

 kořenech, jež se celkem málo rozvětvují, a dosahují často skoro tétéž 

 tloušťky jako nadzemní pruty, v rozličných vzdálenostech vyrážejí 

 adventivní prýty, a provedeme-li na místě praeparaci hlavních kořenů 

 rozličnými směry, nalézáme souvislost velkého počtu křů, ba pře- 

 svědčíme se někdy též o spojení celého t. z v, hnízda („Horst"). 



Velmi obyčejný tudíž případ jest, nalezneme-li v okolí statného 

 kře druhů R plicatus, R. suberectus And., méně často u R. sulcatus 

 Vest. v různých směrech a vzdálenostech i několika metrů větší 



