Monografické studie o rodu o>tružinníků (Rubus L.) v Čechách. ] [ 



řadách podél hran; jea stinné formy mívají pruty řidčeji ostnité, 

 jak tomu u plemene následujícího. Listy s palístky široce čárko- 

 vitými, konečný z péti lístku a často i dva střední po stranách 

 tohoto široce vejčité, srdčité a zakončené krátkou špičkou; vnější 

 lístky postranní, nejdolejší, zcela krátce řapíčkaté (řapíčky úplně 

 vyvinutých jen as 1 mm zdélí). Kališní ušty po odkvětu i na 

 plodu zpět odstálé, nikoli však zpět ke stopce květní překloněné. 

 Tyčinky za květu obyčejně o něco kratší čnělek. — Druh u nás 

 velmi rozšířený, a to na výslunných písčinách lesních nebo vůbec 

 na sypké půdě po mýtinách a křovinatých sklonech; uvnitř lesa, 

 kde vzrůstem stromů je více stínu, měnívá úpravu listů, jež jsou 

 pak méně řásnaté, leč vždy tužší než u následujícího ple- 

 mene, tvrdě zelené, vezpod často dosti hustě šedě až rezavě 

 chlupaté. Jak v nejteplejších polohách Cech, tak i v podhoří 

 (na př. v okolí Vrajtu a Janských Lázní, Ig. K. Domin), nej- 

 snáze poznatelný ostružinník. V Pošumaví, jakož i ve východ- 

 ních Čechách (u Holic) vyskytuje se též odrůda: 



Rubus plicatus Wh. N. v. macrander Focke, a to ve f. hrevispina m. 

 Zprvu, když autorem objeven byl tvar tento na Šumavé v okolí 

 Vimperka, pro shodu několika znaků byl považován za odrůdu 

 R. suberectus And. ; jmenovitě krátké ostny, úzké, téměř nitko- 

 vité palisty, řapíky svrchu dosti zřetelně brázdité, a zvláště 

 dlouhé tyčinky sváděly k tomu. Přes to však tuhostí lístků 

 řásně složených, většími květy, kalichy po odkvětu s. ušty pouze 

 odstálými, dále ostny prutů velmi silných, pětihranných, řídce 

 sice rozestavenými a krátkými, leč vyniklými spodinou značně širší 

 než u E. suberectus, prozrazuje forma ta svoji příslušnost ke 

 druhu R. plicatus Whe. N. — Pouhou odrůdu v. macrander 

 Focke podařilo se zjistiti v údolí potoka Žejbro u Skutče; za- 

 jisté i na jiných místech v Čechách bude lze ji nalézti. 



— sulcafus Vest. Pruty tohoto plemene jsou bez odporu z našich 

 ostružin nejstatnější, vystupujíť často, mají-li oporu mezi tenkými 

 větvemi mlází jehličnatého lesa, zhusta přes 3 m zvýší; jsou po 

 celé délce pětihranné, na plochách vždy s rýhami hluboce vtisk- 

 lými, nápadně brázdované (odtud latinské jméno plemene). Ostny 

 velmi silné, leč málo zahnuté, stojí na prutech mnohem řidčeji 

 než u předešlého. Palístky jsou vždy úzce čárkovité, skoro nit- 

 kovité jak u R. idaeus L. a R. suberectus And. Lístky zpravidla 

 velké, zcela ploché, tenké, sytě zelené, vezpod někdy skoro lysé ; 

 konečný lístek zvláště, více méně pak i ostatní lístky ze tvaru 



