X VI. Jaroslav Loško: 



antemial and sliell gland in Ciustacea are seňally homolog ous organs, 

 being similar in structure and developraent." 



YšeolDecné. 



Poloha skořápečné žlázy, typické pro všechny Entomostraky 

 mimo Ostracody (dle Clausa) a repraesentující se též u vyšších 

 korýšů, u Anisopodû, Cumaceí, v larválních stadiích rodu Sergetes, 

 Euphausia a hlavně u Isopodů ve formě zcela nápadné, jest vždy 

 konstantní u příslušných foreai. 



Ona část hlavy, která odpovídá segmentu druhé maxilly, jest_ 

 vždy nositelem párové žlázy skořápečné, jejíž ústí leží vždy na basi 

 téže maxilly postraně neb na spodní straně. Co se týče histologické 

 struktury, vyznamenává se žláza skořápečná, jakožto seriálně homo- 

 logická žláze antennální podstatně týmž slohem, V obou rozeznáváme 

 tak zv. míšek coelomový, připevněný četnými podpůrnými trámečky 

 k nízké hypodermis a kličkovité vinutý kanálek^ nefridium, který 

 pak kiátkým ektodermálným vývodem ústí na venek. Dutina coelo- 

 mová komunikuje s rozšířeným počátečným odstavcem nefridiovým 

 tak zv. ampullou, zvláštním aparátem nálevkovým, skládajícím se ze 

 3 (zřídka 4), poměrné velkých buněk, které okružním svalem, sfinkte- 

 rem, jsouce objaty, uzavírají na způsob klapek ústí mezi oběma 

 součástmi žlázy. Ježto však aparát nálevkový může v některých 

 ojedinělých případech scházeti, zdá se, že důležitější úlohu hraje 

 síinkter, ježto v případě tom musí sám říditi celý mechanismus exkrece. 



Bud mohou se tedy obé komponenty vyskytovati pospolu u jed- 

 noho a téhož individua (případ častější), aneb pro jisté neznámé 

 příčiny vyskytne se aspoň jedna z nich, aby ovládala celý mecha- 

 nismus. Zákon ten s velkou pravděpodobností pokládám za platný 

 pro všechny skupiny Crustaceí. Fysiologie exkrece jest již z povšechné 

 stavby a vzájemného poměru nefridiových komponent zcela patrná. 

 Haemolympha, vnikajíc se svými lymfocyty do haemocoelu t. j. prvotné 

 dutiny tělesné, odstraňuje zde exkrečuí hmoty, které pak diffusí do- 

 stávají se do dutiny coelomového míšku. Ježto síinkter s aparátem 

 nálevkovým těsně svírají přecbodní část mezi konečným váčkem a ne- 

 fridiem vlastním, napíná a rozšiřuje se nutně stálým intensivním 

 plnéním coelomu tenká stěna téhož, ovšem do určité konečné meze. 

 Po překročení maxima jisté expanse, prorazí exkret vlivem náhlého 

 a zajisté danými fysikálními poinéry vyvolaného smrštění coelomové 



