Morfologie exkrečních orgánů Crustaceí. 9 



stěny těsný přechod clo ampiilly a část exkrečních hmot vnikne do 

 ní, aby pak dále uefridiovým kanálkem mohla se dostati z téla zví- 

 řete. Po každém takovém násilném napnutí sfinkteru, smrští se tento 

 vždy svojí pružností a spolu s aparátem nálevkovým zabraňuje zpět- 

 nému posunování exkretu. Tlakem stále přibývajících exkrečních 

 hmot, posunují se dříve vyměšené hmoty nefridiovým kanálem dále 

 a dále až konečně odstraní se z těla úplně. Tím ovšem nechci říci, 

 že by posunování exkretu v nefridiu dělo se jenum takovýmto čistě 

 mechanickým způsobem a že by snad nemohly býti i jiné momenty 

 ku př. kontraktilita vlastních stěn nefridiových a j., jež by měly 

 závažný vliv na odstraňování tuhotekutých hmot, než nezabýval jsem 

 se tak dalece fysiologií těchto nefridiových složek, abych v té věci 

 mohl rozhodovati. 



Skořápečná žláza Isopodů. 



Hodlaje studovati zmíněné poměry skořápečué žlázy na některých 

 zástupcích Isopodů, sáhl jsem, jak samozřejmé, zprvu k materiálu 

 nejbližšímu, abych pak poznav zde principielní charaktery, s pravdě- 

 podobností mohl redukovati nalezené resultáty na jiná méně pří- 

 stupnější individua. Jako hlavního zástupce, který by byl pro další 

 studium mé směrodatným, volil jsem druh Asellus aquaticus. Již onen 

 fakt, že u Asella shledáváme jakýsi vý pomocný orgán exkreční, tak 

 z v. tukové těleso, na něž již Leydigem bylo poukázáno (tak zv. 

 Zenkerova žláza), vedl mne ještě před započetím vlastní práce 

 k správné domněnce, že naleznu zde poměry mnohem miniaturnější, 

 než jak popsány u Gammaridů. 



Činí se sice zmínka u Asella ještě o antennální žláze od Bo- 

 humila Němce (18), ale tato pro svoji redukovanost nemá pro exkreční 

 funkci nižádného významu. Skořápečná žláza nalézá se v části žvý- 

 kacího žaludku, prostírajíc se jednak pod ním, jednak vystupujíc 

 i poněkud vzhůru vedle něho a ústí na vnější straně maxill druhého 

 páru. Počíná tenkostěnným váčkem konečným, který bývá silně do 

 délky protáhnut a četnými trámečky podpůrnými připevněn jak ku 

 nízké hypodermis, tak i k objímajícímu jej vývodnému kanálu. V obrazci 

 (2.) viděti jest zcela zřetelně strukturu coelomového míšku. Stěna 

 konečného váčku jest očividně tenší stěny vývodního kanálu a ejúthel 

 její sestává z pc^měruě malého počtu buněk, jež polokulovitě se klenou 

 do nitra míšku a sedí na jakési bláně oporné, o jejíž existenci snadno 



